Introduction, Translation, Epilogue and Commentary © 2007 by Ľubomír Feldek

Cover design © 2007 by Viera Fabianová

Cover illustration © 2007 by Peter Uchnár

Slovak edition © 2007, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2534-3

SHAKESPEAROVO DIELO

Približný

dátum vzniku

HRY

Prvé vydanie

Pred rokom 1594

EDUARD III. (EDWARD III)

1596

HENRICH VI. (HENRY VI) tri časti

fólio 1623

RICHARD III.

1597

TITUS ANDRONICUS

1594

MÁRNA SNAHA LÁSKY (LOVE'S LABOUR'S LOST)

1598

DVAJA VERONSKÍ ŠĽACHTICI

(THE TWO GENTLEMEN OF VERONA)

fólio

KOMÉDIA OMYLOV (THE COMEDY OF ERRORS)

fólio

SKROTENIE ČERTICE (THE TAMING OF THE SHREW)

fólio

1594 – 1597

ROMEO A JÚLIA (ROMEO AND JULIET) (pirátske vydanie 1597)

1599

SEN SVÄTOJÁNSKEJ NOCI (A MIDSUMMEIGHT'S DREAM)

1600

RICHARD II.

1597

KRÁĽ JÁN (KING JOHN)

fólio

BENÁTSKY KUPEC (THE MERCHANT OF VENICE)

1600

1597 – 1600

HENRICH IV. (HENRYIV) prvá časť

1598

HENRICH IV. (HENRY IV) druhá časť

1600

HENRICH V. (HENRY V) (pirátske vydanie 1600)

fólio

VEĽA KRIKU PRE NIČ (MUCH ADO ABOUT NOTHING)

1600

VESELÉ PANIE Z WINDSORU (THE MERRY WIVES OF WINDSOR) (pirátske vydanie 1602)

fólio

AKO SA VÁM PÁČI (AS YOU LIKE IT)

fólio

IULIUS CAESAR (JULIUS CAESAR)

fólio

TROILOS A KRESSIDA (TROILUS AND CRESSIDA)

1609

1601 – 1608

HAMLET (pirátske vydanie 1603)

1604

TROJKRÁĽOVÝ VEČER (TWELFTH NIGHT)

fólio

OKO ZA OKO (MEASURE FOR MEASURE)

fólio

KONIEC VŠETKO NAPRAVÍ (ALL'S WELL THAT ENDS WELL)

fólio

OTHELLO

1622

KRÁĽ LEAR (KING LEAR)

1608

MACBETH

fólio

TIMON ATÉNSKY (TIMON OF ATHENS)

fólio

ANTONIUS A KLEOPATRA (ANTONY AND CLEOPATRA)

fólio

CORIOLANUS

fólio

Po roku 1608

PERIKLES (PERICLES) (vynechané z fólia)

1609

CYMBELINE

fólio

ZIMNÁ ROZPRÁVKA (THE WINTER'S TALE)

fólio

BÚRKA (THE TEMPEST)

fólio

HENRICH VIII. (HENRY VIII)

fólio

DVAJA URODZENÍ PRÍBUZNÍ (THE TWO NOBLE KINSMEN)

(v spolupráci s Johnom Fletcherom, vynechané z fólia)

1634

BÁSNE

Dátum vzniku

neznámy

VENUŠA A ADONIS (VENUS AND ADONIS)

ZNÁSILNENIE LUKRÉCIE (THE RAPE OF LUCRECE)

SONETY (SONNETS)

MILENKIN NÁREK (A LOVER'S COMPLAINT)

FÉNIX A HRDLIČKA (THE PHOENIX AND THE TURTLE)

1593

1594

1609

1609

1601

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

William Shakespeare sa narodil v „srdci Anglicka“, v Stratforde-upon-Avon, ako najstarší syn Johna Shakespeara a Mary Ardenovej. Jeho ctitelia sa utvrdzujú v presvedčení, že to bolo 23. apríla 1564, v deň svätého Juraja, patróna Anglicka, keď podľa miestnej pranostiky sa rok čo rok rozospieva prvý stratfordský slávik. Faktom však ostáva, že presne poznáme iba dátum, keď ho – 26. apríla – pokrstili. Jeho otec, povolaním garbiar a rukavičkár, patril k najvplyvnejším občanom Stratfordu. Matka bola dcéra Roberta Ardena z Wilmcote.

V decembri 1582 sa Shakespeare oženil s Anne Hathawayovou, dcérou farmára zo Shottery neďaleko Stratfordu. Bola od neho o osem rokov staršia. Ich prvé dieťa Susannu pokrstili 6. mája 1583 a dvojčatá Hamneta a Judith 22. februára 1585.

Inak o tomto stratfordskom období Shakespearovho života vieme málo. Traduje sa, že bol istý čas učiteľom. Iná legenda hovorí, že musel utiecť z rodného mesta, pretože pytliačil a dostal sa do nemilosti miestneho zemepána sira Thomasa Lucyho.

Až dvadsaťosemročný Shakespeare začína po sebe zanechávať viacej stôp.

Vieme, že opustil rodinný kozub a dal sa k divadlu, pretože v marci 1592 sa už hrala v londýnskom divadle Rose (Ruža) hra Harry VI – čo bola zrejme prvá časť Henricha VI.

V jeseni 1592 spisovateľ Robert Greene varoval v posmrtne publikovanom pamflete pred kýmsi, kto si namýšľa, že sa môže stať jediným scénotrasom v krajine. To the only Shake-scene in a country je zrejmá narážka na Shakespearovo priezvisko – prvá zmienka o našom dramatikovi, ktorý už od začiatku svojej kariéry budí žiarlivú pozornosť.

Viac však v nasledujúcich rokoch na seba upozornil ako básnik. V roku 1593 publikuje básnickú skladbu Venuša a Adonis, ktorá sa v krátkom čase dočkala deviatich vydaní, a v máji 1594 vychádza jeho druhá básnická skladba Znásilnenie Lukrécie. Obe sú venované grófovi Southamptonovi. To, že Shakespeare dočasne uprednostňoval poéziu, súviselo iste aj s tým, že morová epidémia obmedzila činnosť divadiel.

V jeseni 1594, keď bolo po epidémii, znovu sa utvárajú divadelné súbory.

Shakespeare, člen aj podielnik Lord Chamberlain's Men (Spoločnosti lorda komorníka), vtedy už vyniká nielen ako herec, ale aj ako dramatik. Je už autorom trojdielnej hry Henrich VI. a nasledujú Richard III., Titus Andronicus, Dvaja veronskí šľachtici, Márna snaha lásky, Komédia omylov a Skrotenie čertice.

Čoskoro potom vychádza spod jeho pera aj „najsmutnejší príbeh všetkých čias“ – hra Romeo a Júlia. O ďalšie úspechy sa mu postarajú hry Sen svätojánskej noci, Richard II. a Benátsky kupec.

V roku 1596 zomrel Shakespearov syn Hamnet. Aj keď sa zdá, že Shakespeare nebol stvorený pre rodinný život, shakespearovskí bádatelia sa domnievajú, že ho k rodine stále viazalo silné puto a – hoci sa za jeho čias museli rodičia vyrovnávať so smrťou detí častejšie než my – smrť 11-ročného dieťaťa ho hlboko zasiahla: stopy tohto zážitku sa dajú nájsť aj v jeho diele.

Dvojdielnu hru Henrich IV. píše Shakespeare v rokoch 1597 – 1598.

V roku 1597 sa jeho herecká spoločnosť, v súvise s problémami okolo divadla Theatre (Divadlo), sťahuje o dom ďalej – do divadla Curtain Theatre (Dvorec).

Na Vianoce 1598 dôjde k rekordne rýchlej demontáži divadla Theatre. Na južnom brehu Temže má do pol roka vzniknúť nové divadlo: bude sa volať Globe (Zemeguľa) a Shakespeare bude jeho spoluvlastníkom.

Je to teda už zámožný muž, o čom svedčí aj fakt, že v roku 1596 kúpil New Place (Nové sídlo), veľký dom v centre rodného Stratfordu.

V tom čase jeho najpopulárnejšie hry už začínajú vychádzať aj tlačou. Niekedy sú to i tzv. pirátske vydania, publikované bez autorovho súhlasu.

Krátko pred otvorením divadla Globe završuje Shakespeare cyklus hier o „vojne ruží“ hrou Henrich V. Nasledujú hry Ako sa vám páči, Iulius Caesar, Troilos a Kressida, Veselé panie z Windsoru, Hamlet a Trojkráľový večer.

24. marca 1603 umiera kráľovná Alžbeta a končí sa tudorovská éra. Na trón nastupuje Jakub I. z rodu Stuartovcov, ale divadlo má aj naďalej dostatok oficiálnej priazne. Jakub I. dokonca prijíma Shakespearov súbor do kráľovských služieb: odteraz sa budú volať King's Men (Kráľova spoločnosť) a často budú účinkovať priamo na kráľovskom dvore.

Z tohto obdobia pochádzajú Shakespearove komédie Koniec všetko napraví a Oko za oko, po ktorých nasledovali tragédie Othello, Macbeth a Kráľ Lear. Dva razy sa ešte Shakespeare vrátil aj k antike: v hrách Antonius a Kleopatra a Coriolanus.

Od roku 1608 však už píše menej. Spomeňme najmä hry Perikles, Cymbeline, Zimná rozprávka, Búrka a Henrich VIII. Prosperov epilóg v Búrke, ktorý odznel v roku 1611 aj na kráľovskom dvore, niektorí bádatelia pokladajú za Shakespearovu rozlúčku s divadlom. Vie sa však, že ešte spolupracoval s Johnom Fletcherom (1579 – 1625) na niekoľkých hrách pre divadlo Blackfriars (U Čiernych bratov), otvorené v roku 1608 ako druhá scéna King's Men.

Na posledné štyri roky života sa Shakespeare uchýlil do Stratfordu-upon-Avon. Dôvody jeho utiahnutosti v tomto období sú nejasné. Vyskytli sa aj dohady, že bol zranený a zohavený pri požiari divadla Globe (29. júna 1613), a preto sa už ani nepodieľa finančne na jeho obnove. Zdá sa, že svoje spoluvlastnícke podiely v oboch scénach predal – vysvetľovalo by to, prečo sa o nich nezmieňuje v testamente. Testament diktuje 25. marca 1616. Najštedrejší je k rodine staršej dcéry, vydatej za lekára Johna Halla. Manželka mala zdediť iba druhú najlepšiu posteľ.

Ďalšie nepotvrdené dohady hovoria, že Shakespeare žil v ústraní aj preto, lebo sa niečoho alebo niekoho obával. Bol ťažko chorý? Nie je vraj vylúčené ani to, že zomrel na následky otravy.

V každom prípade je pravdepodobné, že svoju smrť očakával, pretože zomrel vo svojom rodnom meste krátko po nadiktovaní testamentu – 23. apríla 1616.

Jeho smrti vraj mohla predchádzať bujará oslava narodenín s priateľmi Michaelom Draytonom a Benom Jonsonom. Keby bol Shakespeare abstinent, ťažko by vytvoril také skvelé postavy pijanov, ako boli páni Toby Belch a Andrew Aguecheek v Trojkráľovom večere alebo Falstaff – tak či tak musíme aj túto historku zaradiť iba medzi shakespearovské legendy.

Pochovaný je v priestore pred hlavným oltárom Kostola Svätej Trojice. Na náhrobnom kameni – kópii, ktorá v polovici 18. storočia nahradila originál – je vytesaný epitaf:

Good friend, for Jesus' sake forbear

To dig the dust enclosed here.

Blest be the man that spares these stones

And curst be he that moves my bones.

Priateľ môj, pre Kristove rany, nevykop

nikdy prach, ktorý skrýva tento hrob.

Kto kameň zachová, nech Boh ho omilostí,

a nech je prekliaty, kto pohne moje kosti.

Každý, kto navštívi tento hrob, si na ňom všimne čerstvé kvety – ustavične ich tam kladú obdivovatelia Shakespearovho umenia z celého sveta. Busta vo výklenku na severnej stene, ktorú sem umiestnili čoskoro po jeho smrti, nám – azda – prezrádza jeho podobu. Shakespeare človek zostáva postavou dosť záhadnou. Zachovalo sa po ňom iba pár záznamov v matrikách a iných úradných dokumentoch, pár riadkov rukopisu a niekoľko podpisov na obchodných zmluvách. Práve to sú oporné body striedmej chronológie jeho životopisu. Jeho nezničiteľnou stopou je predovšetkým jeho dielo.

O ALŽBETÍNSKOM DIVADLE

Začiatok éry alžbetínskeho divadla sa najčastejšie spája s otvorením prvého verejného divadla – bolo to Theatre (Divadlo, 1576 – 1598). Postavil ho herec (pôvodným povolaním tesár) James Burbage za hradbami mesta medzi Finsbury Fields a cestou z Bishopsgate do Shoreditch Church. Bolo to mimo právomoci londýnskej mestskej rady a tým činom divadelní umelci nadobudli ešte väčšiu slobodu, než im dávala licencia kráľovnej Alžbety. Dobrá myšlienka mala nasledovníkov – a v Londýne začali vznikať ďalšie divadlá: napríklad Curtain Theatre (Dvorec, 1577 – 1625) alebo Rose Theatre (Ruža, 1587 – 1606). Keďže alžbetínske divadlo nepoznalo oponu, nie je preklad názvu divadla Curtain Theatre taký jednoduchý, ako sa na prvý pohľad zdá. Náš preklad sa opiera o teóriu, že názov divadla bol odvodený od jeho architektúry. V odbornej literatúre sa však vyskytujú aj preklady Medzivalie, Na valoch – tie vychádzajú z názoru, že názov divadla sa vzťahuje na miesto, kde stálo.

Alžbetínske herecké spoločnosti, zvyknuté hrať na rôznych javiskách, tak na nádvorí niektorého šľachtického sídla ako v hostinci, sa konečne dožili aj domovských scén. Hereckú spoločnosť tvorilo zvyčajne 10 až 15 dospelých hercov – všetci bývali jej členmi a väčšinou aj podielnikmi. K nim patrili ešte traja-štyria chlapci a pár platených sluhov. Najslávnejšiu hereckú spoločnosť Lord Chamberlain's Men (Spoločnosť lorda komorníka), ktorej členom i podielnikom bol aj Shakespeare, viedol Richard Burbage, syn Jamesa Burbagea. S jeho menom je spojené aj divadlo Globe (Zemeguľa, 1599 – 1613 a po požiari 1614 – 1644), ktoré postavil (asi pre 3 000 divákov) z materiálu demontovaného divadla Theatre. Pre Richarda Burbagea písal Shakespeare svoje najväčšie tragické úlohy. Dôležitým členom spoločnosti bol aj clown. Od roku 1594 do roku 1600 bol klaunom spoločnosti Will Kempe (napríklad v hre Romeo a Júlia hral Petra), potom ho vystriedal Robert Armin. Šancu dostať sa na alžbetínske javisko však nemala nijaká žena – všetky ženské úlohy hrali muži.

Shakespeare napísal väčšinu hier pre verejné divadlo. Divadlá boli zvyčajne kruhové alebo polygonálne, s priemerom zhruba od 20 do 30 metrov. Spravidla tri podlažia galérií mávali výhľad na dvor alebo parter pod holým nebom. Nad javiskom alebo vedľa neho boli aj lóže pre lepších divákov. Vyvýšené javisko vybiehalo do nezastrešeného hľadiska, aby mali herci kontakt s publikom. Zadnú stenu s dvoma dverami a k nej priľahlú časť javiska i galérie chránila trstinová strecha – po požiaroch dostávala prednosť šindľová. Strecha, ktorú uprostred niesli dva oporné stĺpy, mala ešte nadstavbu so strojovňou, nad ktorou – keď sa hralo – viala zástava divadla. Za zadnou stenou boli šatne. Podľa potreby hralo všetko, čo tvorilo stavbu divadla. Alžbetínske divadlo bolo predovšetkým divadlom básnika a herca – nepotrebovalo teda kulisy. Konkrétne orientačné informácie obsahoval text, na javisku bolo podstatné iba to najvšeobecnejšie vpravo a vľavo, hore a dole, vzadu a vpredu. A podľa potreby sa nachádzali postavy raz vonku a raz dnu, alebo vonku aj dnu súčasne. Neskorších editorov to vyrušovalo a podsúvali knižne vydávanému Shakespearovi presnejšie situačné údaje („na ulici“, „vyšplhá sa na múr a zoskočí do záhrady“, a pod.). Moderná edičná prax sa však usiluje pridŕžať čo najviac shakespearovského východiska. Najväčší básnik divadla, ktorý vie niekoľkými slovami hravo postaviť aj zrúcať akúkoľvek javiskovú ilúziu, nepotrebuje našu dodatočnú pomoc.

Pri pohľade na drevorytinu R. J. Beedhama na s. 10, na ktorej je zobrazené divadlo Globe podľa rekonštrukcie J. C. Adamsa, si každý čitateľ môže predstaviť, v akých situáciách sa pohybovali alžbetínski herci.

V súlade s tým prekladáme aj slovo enter slovom vystúpiť. Lepšie to zodpovedá nástupu postáv na vysunuté shakespearovské javisko. (K iluzívnejšiemu javisku inklinujúci prekladatelia majú radšej slovo vstúpiť.) Z rovnakej príčiny (ale v iných hrách, v tejto nám editor nedáva na to príležitosť) scene prekladáme ako výstup. To slovo sa kedysi u nás bežne používalo, až neskôr ho nahradilo slovo obraz. Vraciame sa k nemu, veď pre Shakespeara je ako stvorené – no slúži nám len na označenie editorských prínosov v zátvorkách. Shakespeare sa ani s problémom členenia svojich hier veľmi netrápil a popri slove enter vystačil väčšinou so slovíčkami exit (odíde) alebo exeunt (odídu). Dôslednejšie členenie na dejstvá a výstupy sa objavuje až v neskorších knižných vydaniach.

O HRE OTHELLO

Hra Othello sa odohráva v Benátkach a na Cypre, je to teda ďalšie dielo, ktoré Shakespeare situoval mimo Anglicka. Víťazstvo Benátčanov nad Turkami môže budiť dojem, že sa dej odohráva okolo roku 1571, keď naozaj Benátčania (spolu so španielskou a pápežskou flotilou) porazili turecké loďstvo v námornej bitke pri Lepante. Nemohla to však byť relevantná historická alúzia, pretože v čase vzniku Shakespearovej hry Cyprus už dávno ovládali Turci. Navyše vieme, že Shakespeare sa aktuálnemu historickému pozadiu vo svojich hrách vyhýbal.

Hra nemohla vzniknúť ani byť uvedená neskôr ako roku 1604 – je zaznamenané, že Kráľova spoločnosť s ňou 1. novembra 2004 hosťovala v kráľovskom paláci Whitehall, a toto predstavenie určite nebolo jej premiérou. Editor ardenovského vydania E. A. J. Honigmann, v zhode s inými bádateľmi, pripúšťa širší horizont jej vzniku. Hra musela vzniknúť neskôr ako roku 1601, pretože v tom roku vyšiel Hollandov anglický preklad Plíniovej Historie of the World, a s jej informáciami Shakespeare v Othellovi evidentne pracuje. Najpravdepodobnejšie hra vznikla v rokoch 1603 – 1604.

Tlačou vyšla až roku 1622, v kvartovom vydaní, a potom roku 1623 v prvom fóliu. Vo fóliovom vydaní má o 160 veršov viac a od kvartového vydania sa líši veľkým počtom drobných zásahov. Bádatelia sa domnievajú, že podkladmi kvarta a fólia boli texty dvoch rôznych verzií Shakespearovho rukopisu, no interakcie mohli prebehnúť aj medzi kvartom a fóliom. Predmetom skúmania je i to, či ide o autorské, či o redaktorské zmeny, prípadne o cenzúrne zásahy, alebo iba o chyby, ktoré vznikli pri prepise. Podľa E. A. J. Honigmanna v prípade tejto hry jestvuje toľko edícií, koľko editorov.

Pre obdivovateľov Shakespearovej hry sú to však zanedbateľné problémy.

Z hľadiska žánru sa Othello radí medzi Shakespearove vrcholné tragédie – medzi tridsiatimi šiestimi hrami fólia ju nachádzame ako tridsiatu tretiu, medzi hrami Kráľ Lear a Antonius a Kleopatra. Othello však nie je kráľovská tragédia. V hre síce vystupuje benátsky senát i benátsky dóža a mohlo by sa zdať, že prostredie kráľovskej hry je aspoň čiastočne vytvorené, dej však zodpovedá skôr žánru rodinnej tragédie.

Podobne ako pri iných hrách, aj pri tejto poznáme predlohu: je ňou jeden z príbehov knihy noviel Hecatommithi. Giraldo Cinthio ju vydal v taliančine roku 1566, jej anglický preklad vznikol roku 1573, francúzsky vyšiel roku 1584 – Shakespeare teda mohol poznať originál aj oba preklady. Jeho závislosť od Cinthia je najväčšia v druhej polovici hry, smerom k začiatku klesá: napríklad spor medzi Maurom a Desdemoniným otcom Brabantiom u Cinthia vôbec nenájdeme. Jeden z bádateľov, Jay L. Hailo, dospel vďaka tejto okolnosti v štúdii Reading Othello Backwards k zaujímavej hypotéze, že Shakespeare napísal Othella tak, ako sa píšu detektívky – odzadu

K postavám hry:

Pôvodný zoznam osôb pochádza z fóliového vydania (1623), bol pripojený na konci. V našom vydaní sú v hranatých zátvorkách editorské doplnky E. A. J. Honigmanna.

Othellov prívlastok the Maur of Venice nemáme dôvod prekladať do slovenčiny inak ako benátsky Maur, prekladala ho tak Zora Jesenská aj Jozef Kot. (V českých prekladoch sa zaužíval benátský mouřenín.) O Jagovi sa síce hovorí aj píše, že je to typický taliansky darebák, Shakespeare si však uvedomoval, že jeho meno má španielsky pôvod: na jednom mieste hry ho nechal zahrešiť po španielsky. O čo menej je to pravý Benátčan (čiže asi len žoldnier v benátskych službách), o to menej má škrupúľ, i tento detail dotvára jeho charakter. V origináli má jeho meno podobu lago a trojslabičnú výslovnosť. V súlade s prekladateľskou tradíciou sa z neho aj v našom preklade stal dvojslabičný Jago – podobne ako z benátskeho vojvodu (Duke of Venice), ktorého nachádzame v origináli, sa stal benátsky dóža. Klaun (Clown) je postava pozoruhodná tým, že nemá meno. Je to výnimočné, Shakespeare dal mená väčšine svojich klaunov a bláznov, a tak podľa E. A. J. Honigmanna ide v tomto prípade o akéhosi klauna na druhú, o klauna, ktorý hrá klauna (komického sluhu).

OSOBY

OTHELLO

Maur [generál v službách Benátok]

BRABANTIO

Desdemonin otec [benátsky senátor]

CASSIO

[Othellov] námestník

JAGO

darebák [Othellov zástavník]

RODERIGO

za nos vodený [benátsky] šľachtic

DÓŽA

benátsky

SENÁTORI

[benátski]

MONTANO

guvernér na Cypre [vystriedal ho Othello]

URODZENÍ PÁNI

cyperskí

LODOVICO a GRATIANO

dvaja šľachtici z Benátok [Desdemonin bratanec a Desdemonin strýko]

NÁMORNÍK

KLAUN

DESDEMONA

Othellova manželka [a Brantiova dcéra]

EMÍLIA

Jagova manželka

BIANCA

kurtizána [a Cassiova milenka]

[Posli, herold, dôstojníci, urodzení páni, hudobníci a služobníci.

Scéna: Prvé dejstvo Benátky, druhé až piate dejstvo Cyprus.]

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

SHAKESPEAROVO DIELO

O WILLIAMOVI SHAKESPEAROVI

O ALŽBETÍNSKOM DIVADLE

O HRE OTHELLO

OSOBY

TRAGÉDIA O BENÁTSKOM MAUROVI OTHELLOVI