Bea Bazalová

Bea Bazalová

OBRAZ

Text © Bea Bazalová 2010

Jacket design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 67. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2531-2

Venujem s láskou svojim synom

Matejovi a Adamovi.

Ležal na polici. Zabalený v zaprášenom baliacom papieri, ktorý už dávno stratil pôvodnú farbu. Bol tam roky a čakal na deň, kedy ho znova vynesú na svetlo a on zažiari v celej svojej kráse. Vytvorený z veľkej vášne, odložený zo sklamania. Trpezlivo svetielkoval do tmy, čas preň nič neznamenal, minúty, hodiny, dni a roky boli len cestou k tomu, aby ho objavili. Krásny, jedinečný, výnimočný. Obraz.

JESEŇ

Marianna

1.

„Čo jej je?“

„Je veľmi chorá.“

„Kedy vyzdravie?“

„Neboj sa, čoskoro sa k nám vráti.“

„Zajtra?“

„Nie, zajtra ešte nie. Poď, už musíme ísť.“

„Ja nejdem. Zostanem pri nej.“

„Tu nemôžeš zostať.“

„Ale ja tu chcem zostať!“ plače.

Bráni sa rukám, čo ju jemne, ale nekompromisne ťahajú od postele. Leží na nej dievčatko s neskutočne bielou tvárou, jeho viečka majú modrú nezábudkovú farbu, nos a ústa mu zakrýva kyslíková maska.

„Nejdem, nejdem. Chcem tu zostať,“ srdcervúco narieka. Slzy jej zahmlievajú výhľad, snaží sa vytrhnúť z pevných rúk, hádže sa ako ryba. Počuje vlastné kvílenie, cíti bezmocnosť.

„Vstávaj – vstávaj, vstávaj – vstávaj,“ ostrý hlas budíka v mobile sa nepríjemne stupňuje, budí ju, vyslobodzuje z desivej nočnej mory. Naslepo po ňom siahne. „Vstá...“ pootvorí ho a zaklapne. Hlas konečne stíchne.

Cez škáru viečok jej ostré denné svetlo prepaľuje zreničky. Chvíľu trvá, kým si uvedomí, kde sa nachádza a že ju navštívil jej starý známy. Sen, čo sa k nej vracia s neúnavnou zotrvačnosťou. Odkedy si pamätá. Niekedy každú noc, inokedy má pokoj aj mesiac. Nasilu ju v ňom odťahujú od postele bieleho dievčatka. Tvár má mokrú od sĺz. Pomaly si ich zotiera a pozrie na displej. 6.30. Zatvára oči. Ešte päť minút.

Popamäti v zárodku zruší ďalšie „vstá...“ Líha si na chrbát. Ťahá ju to naspäť do spánku. Vtom zaregistruje hlboký nádych, výdych, nádych, výdych... Pravidelný zvuk prichádza sprava, vkráda sa jej priamo do mozgu. Niekto vedľa nej dýcha! Stuhne.

Spánok zahnal nevysvetliteľný strach. Obrátila hlavu a s úľavou vydýchla. Maroš! Už zasa! Zasa sa milovali. Chvíľu naňho hľadela, úľavu vystriedalo znechutenie. Pomaly sa posadila. Srkla od bolesti, prenikla ju od temena hlavy po zátylok. Lakťami sa oprela o kolená, bruškami prstov si masírovala spánky. Krvou podliatymi očami registrovala neporiadok v izbe. Rozhádzané kusy odevu, prázdnu fľašu od šampanského... Najviac ju však dráždilo mužské telo, čo okupovalo polovicu postele. Maroš. Vždy poruke, vždy pripravený.

Vstala, na nahé telo si natiahla dlhé tričko a prešla do vedľajšej miestnosti. V kuchynke na gauči ležala Andrea, na zemi vedľa nej Patrik a Oto. Uškrnula sa. Keby sa videli, v tesnom objatí naskladaní na koberci jeden vedľa druhého ako farebné pastelky. Bola zvedavá, ako zareagujú, keď sa prebudia. Dvaja supersamci, ktorým sa zasa nepodarilo dostať Andreu do postele.

V kúpeľni sa zadívala do zrkadla. Prehýrená noc ju nijako výrazne nepoznačila. Ktovie, dokedy bude jej telo odolávať?! Do umývadla napustila vlažnú vodu a ponorila do nej tvár. Zadržiavala dych, koľko sa dalo, potom sa prudko vynorila. Trhane vydychovala, až sa jej kontúry pomaly rozplynuli v opare na hladkom olovenom povrchu. Rukou pretrela vlhkú paru a ocitla sa oproti prenikavo smaragdovým očiam s riečiskom červených žiliek na bielkach. Nevedela sa zbaviť zlého pocitu zo sna, čudného prázdna a bezmocnosti. Pochytil ju nepokoj. Vždy to tak bolo. Šteklenie v žalúdku, kyselina tlačiaca sa do krku a nutkanie niečo podniknúť.

Dovliekla sa do kuchyne, snažila sa nezakopnúť do fliaš a pohárov porozkladaných na zemi. Zodvihla dve šálky, vypláchla zaschnuté zvyšky vína, zo skrinky nad drezom vylovila ďalšie tri hrnčeky. Nasypala do nich po dvoch lyžičkách čokoládovohnedých granuliek kávy, do rýchlovarnej kanvice dala zovrieť vodu.

„Ty si už hore?“ strhla sa na tlmený hlas za chrbtom.

„Andy! Čo strašíš?!“ Andrea ležala na posteli, ruky založené za hlavou.

„Čo je? Máme zlé svedomie? Tak ako?“

„Čo ako?“

„Ako sa cítiš? Po včerajšku.“

„No ako asi? Čo myslíš?“

„Myslím,“ zívla priateľka, „že hrozne.“

„Myslíš správne,“ zaliala všetkých päť káv.

„Vidíš to, čo ja?“ chichotala sa Andrea.

Obzrela sa. Andy sa zvrchu dívala na dvojicu večných konkurentov, ktorí si robili čiarku za každú babu, ktorú dostali. Patrik Škultéty a Oto Gábor, plejboji, vymetači diskoték, lámači dievčenských sŕdc.

Andy sa sprisahanecky uškrnula, naklonila sa z postele a pošteklila Patrika na líci. Zamrvil sa a slastne vzdychol.

„Paťko, miláčik, vstávaj,“ šepkala mu zhora do ucha.

„Mhm,“ pomrvil sa a ešte pevnejšie sa pritisol k Otovi.

Marianna si rukou zakryla ústa, mala čo robiť, aby nevyprskla.

„Miláčik, o hodinu máš byť v robote,“ dobiedzala Andrea.

„Ešte božtek,“ zamrmlal a naklonil sa k Otovi. Niečo sa mu však nepozdávalo. Otvoril oči.

„Čo to...“

Dievčatá sa nezdržali, prehýbali sa smiechom, revali, slzy im prúdom tiekli z očí.

Výbuch smiechu prebudil aj Ota. Kamaráti sa prudko od seba odtiahli, akoby ich zasiahol elektrický výboj.

„Čo sa odťahujete? Pristalo vám to.“

„Myslíš?“ zívol čerstvejší Patrik. Neisto sa usmieval.

Oto sa snažil zorientovať, jeho zmätená tvár vyvolávala ďalšie salvy smiechu.

„Drahý, bolo ti so mnou dobre?“ konečne sa chytil Patrik a pohladil kamaráta po pleci. Páčilo sa mu, že sa dievčatá smejú.

„Čo?“ Oto krútil hlavou, pripomínal vtáčika, ktorému práve vlastná matka odletela s poriadne tučným červíkom v zobáku.

„Veď vieš. V noci. Bolo ti so mnou dobre?“

„Vy ste sa všetci zbláznili!“ Oto vyfúkol a sťažka sa zvalil na chrbát.

„Káva,“ vyjachtala rozosmiata Marianna. Každému podala po šálke a s jednou sa vrátila do izby.

„Maroš, vstávaj,“ privravela sa spáčovi a sadla si na posteľ.

Bolo až neskutočné, ako tvrdo spal a ako rýchlo sa prebúdzal. Zo sekundy na sekundu ako pes. Aj teraz sa v mihu posadil, pretrel si oči, rukou postrapatil krátke vlasy a schuti zívol.

„Jéj, káva. Teraz mi bodne!“ načiahol sa za šálkou.

„Pozor, páli.“

„Mhm.“

Bola mu vďačná, že sa netvári, akoby minulú noc prežili niečo osudové. Nebozkáva ju, nemučí otázkami, všetko berie presne tak ako ona – príležitostný sex poskytujúci úľavu a relax po náročných dňoch. Telocvik na prebudenie endorfínov.

„Tak ako, skúsiš to dnes?“

„Čo myslíš?“ opýtal sa Marián zívajúc.

„Ten ateliér.“

„Jasné, veď som ti to sľúbil,“ po dúškoch si uchlipkáva z horúcej kávy a ona priam vidí, čo sa mu odohráva za hladkým čelom. Do pomyselného itinerára vpisuje všetky činnosti, ktoré sa chystá cez deň absolvovať. Keby ich vymenoval, sotva kto by uveril, že aj jeho deň má len dvadsaťštyri hodín. Ing. Marián Kasala, vedúci vychyteného autoservisu, predajca áut, majiteľ autobazára, nezmar. Ako vášnivý veteránista sa zúčastňoval schôdzí, zrazov a stretnutí, kedy len mohol. Plával, lyžoval, behal. Často volal aj ju, ale Mariannu výfukové plyny a automobiloví starčekovia, vlastne šport ako taký, nikdy nelákali. A nepil. Maximálne jeden pohárik šampanského ako včera. Či to už bolo dnes? Nespomínala si.

Zato si pamätala búrlivú diskusiu o niečom strašne dôležitom, škriepky a neustále dopĺňanie pohárov. Bez jedla, bez miery... A potom už nič. Ostatné nebolo ťažké domyslieť si. Keď vyriešili všetky problémy sveta, rozdala si to s Mariánom. Známy scenár.

„Vieš, zlato, musím začať maľovať. Takto sa to nedá. Je tu stále rušno a aj Andrea potrebuje súkromie. Ak čím skôr nezačnem makať, nedokončím práce. Nerada by som skončila v predposlednom ročníku,“ naliehala.

„Veď viem. Pôjdem za ním. Asi budem musieť zohnať sťahovák, inak ho odtiaľ' nedostaneme.“

Mariánov kamarát, výtvarník, bol na voľnej nohe, vysokú skončil ešte vlani. Odvtedy sľuboval uvoľniť ateliér, ktorý už roky využívali študenti VŠVU. Pokiaľ vedela, nikto netušil, komu ateliér v skutočnosti patrí. K dispozícii bol len kľúč odo dverí a číslo účtu, na ktorý posielali peniaze za prenájom. Smiešnu sumu, ktorá sa za dlhé roky takmer vôbec nezvýšila. Bolo to zvláštne. Študentov nik nekontroloval, a predsa nájomné uhrádzali pravidelne.

V mnohých ohľadoch neporiadni bohémi sa báli riskovať, že prídu o taký lukratívny a lacný priestor. Ktovie, či majiteľ ateliéru ešte vôbec žije, prebleslo Marianne hlavou.

„Dobre, potom mi brnkni,“ upokojila sa a v hlave už sumarizovala dnešný rozvrh. Dejiny umenia, potom maľba. Popoludnie mala predbežne voľné, čo ešte neznamenalo, že to tak aj zostane.

„Tak ja už idem,“ vstala, zobrala mu prázdnu šálku a odniesla do drezu. „Kúpeľňa je moja!“ zakričala cestou na trojicu v kuchyni a zatvorila za sebou dvere. Osprchovala sa, vlasy presušila fénom, do dlaní si naniesla trochu gélu a rýchlymi naučenými pohybmi ho vtierala do hustej hrivy, tmavú ofinu si postrapatila, inak jej vlasy voľne splývali na ramená. Na pery si naniesla jasnočervený rúž a zabalená do osušky prebehla do izby.

Tam zhodila uterák, natiahla si nohavičky a dlhé voľné batikové šaty.

„Musím ísť,“ obzrela sa na Mariána. Jeho pohľad ju zarazil. Díval sa na ňu zvláštne, zamyslene, akoby ju analyzoval a hodnotil. Nemala z toho dobrý pocit, zdalo sa, že výsledok nehovorí v jej prospech. Nevedela prečo, ale cítila sa previnilo a hlúpo.

„Čo je?“ zarazila sa medzi dvermi.

Uškrnul sa a zavrtel hlavou: „Nič, poobede ti zavolám. A bež už, lebo prídeš neskoro.“

Hodila bleskový pohľad na hodinky a vyštartovala ku dverám.

V kuchyni na dúšok vypila vlažnú kávu.

„O druhej v bagetérii,“ zavolala Andrei, z vešiaka zvesila veľkú plátennú tašku, zabuchla dvere a hnala sa po schodoch na prízemie. Výťah, pravdaže, zasa niekto blokoval.

Pri malej fiatke sa zdržala hľadaním kľúčov, konečne ich vylovila z chaosu v kabelke. Nasadla, spustila motor a šikovne sa prepletala preplnenými ulicami mesta. Kým našla na parkovisku voľné miesto, ubehli ďalšie vzácne minúty. Mrkla na hodinky, bude to tesné. Vyskočila z auta, zamkla ho, prebehla námestím a vrútila sa do budovy.

Náhlila sa hore vyšliapaným schodiskom, po celý čas si uvedomovala, s kým majú prvú prednášku. Profesor Miko neskoré príchody netoleroval. Miko zakaždým razantne vpochodoval do posluchárne, asistent pozhasínal svetlá a spustil projektor. A Miko rozprával. Nie nahlas, nie potichu, tak akurátne. Zaujímavo, pútavo. Keď potom niekto otvoril dvere zvonka a vpustil dnu svetlo, akoby narušil zvláštne vlnenie, prechádzajúce z vedúceho katedry kdesi do centra študentského vnímania. Budem meškať, lietalo jej v rozhorúčenej hlave. Zrýchlila, schody brala po dvoch. Za posledným ohybom vrazila do vysokej postavy v tmavom obleku.

„Prepáčte, ponáhľam sa...“ Ustrnula. Miko si ju zo svojej výšky premeriaval ako nežiaduci hmyz. Čakala, kedy zdvihne bocianiu nohu a zašliapne ju. Vídala ho na chodbách – dôstojného, vysokého, nakloneného dopredu, akoby sa jednostaj niekam náhlil. Každý mu ustupoval z cesty, no on ľudí okolo seba nevnímal, zahĺbený do vlastných myšlienok. Stratila reč. Nevedela sa odtrhnúť od pohľadu, ktorým ju prepaľoval, nevedela, či ho obísť, alebo čakať, kým ustúpi. Uprene, mlčky na ňu pozeral.

Cítila sa hrozne. „Prepáčte,“ vydýchla.

„Druhý raz dávajte pozor,“ odklial ticho, odvrátil sa a kráčal k posluchárni. Keď vstúpil, prešmykla sa dnu a vybehla do horného radu. Sadla si na najbližšie voľné miesto a predýchavala stretnutie. Žiadneho profesora sa tak nebála ako jeho. Zarytý starý mládenec žil len svojou prácou a bol postrachom katedry. Neokolkoval, pokojne vyhodil študenta na skúške, hoci aj v poslednom ročníku. Veľa naučil, ale nedochvíľnosť a neschopnosť neodpúšťal. Bolo to o ňom všeobecne známe. Usilovala sa skoncentrovať na jeho slová, spojiť si ich s obrazmi na plátne nad katedrou. Napätie z nej pomaly opadávalo, konečne sa uvoľnila a bola schopná počúvať. Veď sa nič nestalo, hovorila si v duchu. Tak prečo ju neopúšťal ten zvláštny nepríjemný pocit, že to ešte nie je všetko? Že tá bezvýznamná drobnosť bude mať následky? Alebo v nej stále doznieval zlý sen? Pokrútila hlavou nad vlastnými nezmyselnými obavami, otvorila notebook a začala si robiť poznámky.

2.

Počas desaťminútovej prestávky, keď Miko odpochodoval do svojej kancelárie, narýchlo zjedla jablko a postavila sa do uličky medzi sedadlami, aby zavolala Mariánovi.

„Čauko, tak čo?“ vystierala si stuhnuté kríže.

„Čo čo?“

„Volal si mu?“

„Ešte nie, dlho spáva. Zavolám mu neskôr, dobre?“

„Dobre, ale nezabudni. A hneď mi daj vedieť, budem nervózna ako pes.“

„Dobre, ty môj pudlíček. Hneď ako budem niečo vedieť, brnknem ti.“

„OK. A nie som žiaden pudlík, som doberman, keby niečo. Tak bacha na mňa. Hav, hav,“ zabrechala do telefónu a prerušila spojenie.

„Slečna, keď doštekáte, sadnite si na miesto,“ začula.

Ponorená do rozhovoru si vôbec nevšimla, že Miko sa vrátil.

„Prepáčte,“ ospravedlňovala sa mu v ten deň už druhý raz a so sklonenou hlavou sa ponáhľala na miesto. Cestou zachytávala servilný smiech spolužiakov, snažiacich sa zapáčiť Mikovi, zopár súcitných a niekoľko výsmešných pohľadov. Tak fajn. Tentoraz sa výborne uviedla a hneď dvakrát.

S ťažkosťami sa sústreďovala na zmysel profesorových slov, ale napokon ju dostal ako vždy. Ten starý suchár vedel o umení rozprávať naozaj pútavo, možno by stačilo, keby sa aspoň raz usmial. Hneď by sa stal ľudskejším.

Cestou z maľby, aby odložila návrat domov, zabehla na študijné a do knižnice. Maroš ešte nezavolal, začínala byť nervózna.

Usilovala sa sústrediť na iné veci, ale myseľ sa jej vracala stále k tomu istému ako poškriabaná platňa. Nech už zavolá! Nech zavolá. Nebola hladná, ale dohodla sa s Andy, a tak zašla na obed.

„Čo je? Nie si vo svojej koži,“ vyzvedala priateľka, keď sa Marianna už piaty raz pozrela na hodinky.

„Čakám na telefonát od Maroša.“

„Jáj, tvoj ateliér. Ešte ti nevolal?“

„Veď hovorím, že nie. A ak bude tento deň pokračovať tak debilne, ako sa začal, možno ani nezavolá. Možno mi ateliér už niekto vyfúkol, čo ja viem.“

„Neblázni, to by Maroš vedel. Určite zavolá.“

„Pri mojej smole...“

„Čo sa stalo?“

„Ale nič,“ mávla rukou. Keď mala o tom hovoriť, zdalo sa jej to malicherné. Znepokojivý pocit ju však neopúšťal.

Andy k nej zvedavo naklonila tvár: „Len to vysyp!“

„Keď som sa ráno ponáhľala na prednášku, narazila som na starého Mika. Lepšie povedané, vrazila som doňho.“

„No a čo?“

„Veď nič, ale potom som si po prestávke nevšimla, že sa vrátil do posluchárne. Telefonovala som s Marošom a štekala ako pes.“

„Pes?“

„Áno. Štekala som,“ teraz to už aj jej samej pripadalo smiešne.

„Ako si štekala?“ provokovala Andy. „Predveď!“

„Čo si! Tu?“

„Nó.“

„Hav,“ vybrechla tichučko. Potom sa osmelila: „Hav, hav, hav,“ štekala čoraz hlasnejšie. Ľudia sa obzerali a Marianna s Andreou sa smiali ako pominuté.

Andrea si utrela slzičky: „Nič si z toho nerob. Je to somarina a ty robíš z komára somára. Aspoň si ťa zapamätá.“

„Veď práve. Ten chlap je taký chladný.“

„A na to nie si zvyknutá, však?“ Andrea oceňujúco premerala priateľkinu postavu, perfektné krivky neprekryli ani voľné batikové šaty.

„Prestaň! Keby aspoň zavolal Maroš,“ neubránila sa ďalšiemu pohľadu na hodinky.

„Neboj sa, zavolá. Len trpezlivosť,“ posmeľovala ju Andrea pri rozlúčke. „Večer sa stretneme doma. Čauko.“

Ozval sa jej až pred štvrtou. Po celý čas premáhala nutkanie zatelefonovať mu, ale vedela, že by to bolo zbytočné. Určite sa mu ešte stále nepodarilo dovolať priateľovi, inak by ju tak dlho netrápil.

„Ahoj, konečne som s ním hovoril,“ vysvetľoval. „Je to presne tak, ako som si myslel. Tóno je ochotný vysťahovať sa, rodičia mu ešte vlani kúpili byt, ale má tam toľko harabúrd, že to chvíľu potrvá. V podstate by bol dávno odišiel, ale nemá čas na sťahovanie. Podľa mňa si to nevie zorganizovať.“

„Takže?“

„Takže to musíme urobiť my. Teda, ak ti to za to stojí.“

„Jasné, že stojí.“

„Dobre, tak kedy?“

„Brigáda?“

„Brigáda.“

„V sobotu,“ rozhodla sa. Čím skôr, tým lepšie.

„Nemusíš ísť domov?“

„Mala by som, ale nejako to ocinovi vysvetlím.“

„Bude sklamaný.“

„To áno. Odkedy sa začal semester, doma som sa neukázala. Ale keď sa dozvie, o čo ide, pochopí.“

„No, neviem, neviem...“ zapochyboval Maroš.

Mal pravdu. Marianna bola jedináčik, navyše, rodičom sa narodila, keď sa už vzdávali nádeje, že budú mať deti. Matka si však očakávané dieťa dlho neužila. Zomrela, keď mala Marianna sotva štyri roky. Odvtedy na nej otec visel ešte väčšmi. Už sa neoženil a len ťažko sa vyrovnával s tým, že odchodom na vysokú stratil absolútnu kontrolu nad dcérou. V štúdiu ju síce podporoval, ale aj kontroloval. Život umelcov sa mu zdal výstredný a pomerne neistý. Keby vedel! Koľkokrát si predstavovala, ako by sa zatváril, keby ju videl v niektorých situáciách.

Aj preto chodievala domov tak často, ako len mohla. Cez víkend sa od otca ani nepohla. Bol už na dôchodku, sledoval správy, kritizoval

politikov, chodil do záhradky, na prechádzky s Benym, malým čiernym psíkom, a kontroloval svoju dcéru. To bola náplň jeho života. Andrea a neskôr aj Marián už povinnú rodinnú návštevu absolvovali a prešli výsluchom ako žiadatelia povolenia o medzinárodný zbrojný pas.

Keď mu do telefónu vysvetľovala, prečo nepríde, núkal jej pomoc pri sťahovaní. Mala čo robiť, aby mu to vyhovorila. Keď si predstavila Tónov ateliér, na ktorý sa boli s Marošom pozrieť, bola by to preňho tuhá káva.

Čas do soboty plynul Marianne ťaživo pomaly. Vedela, že nerobí dobre, ale v noci pred sťahovaním spala sotva tri hodiny. O piatej už netrpezlivo čakala, kým sa rozvidnie, hoci sa do druhej nad ránom rozprávala s Andreou. Obom bolo ľúto, že nebudú spolu tak často ako doteraz.

„Ešte si to rozmysli,“ naliehala Andy. „Je ti tu so mnou zle?“

„Ty vieš, že nie,“ tlmene povedala do tmy. Už len zopár dní a neuvidí za záclonou vrcholky briez, čo pri prudšom vetre narážali do okien a na steny hádzali strašidelné tiene. Bude si musieť privyknúť na život na najvyššom poschodí paneláka, tam sa na ňu budú dívať z okien akurát hviezdy s mesiacom. Možno sa bude báť, ktovie? Doteraz nebývala sama, ale raz sa musí osamostatniť.

„Tak potom prečo?“ nedala sa Andy. „Ja viem, že sa tu premelie kopec ľudí, ale to sa dá riešiť.“

„Andy, počuj. Veď sme už o tom stokrát hovorili. Nemôžem ťa donekonečna využívať a tvoji kamoši sa znova a znova vracajú, akoby ich sem priťahoval magnet.“

„Nevyužívaš ma, som rada, že nie som sama. Veď mi prispievaš na nájomné.“

„Ale ani zďaleka nie toľko, čo platíš ty. Cítim, že by som mala bývať už sama.“

„Snažím sa to pochopiť, ale budeš mi chýbať. Ani nebudem za teba hľadať náhradu.“

Marianna sa na ňu povzbudivo usmiala: „To nemusíš. Nejaký náhradník sa už určite nájde.“

Andrea si pochybovačne odfrkla: „No, Maruš, to určite. Dovalí sa princ na bielom koni.“

Andrea žila dvojakým životom. Drobná štíhla nenápadná hnedovláska pracovala ako asistentka riaditeľa prosperujúcej firmy, do práce nosila seriózne kostýmčeky, polodlhé vlasy mala stiahnuté do hladkého prísneho účesu.

Keď sa doma prezliekla do džínsov a trička, vyzerala na pätnásť. V sobotu večer sa menila na femme fatale. Výrazne namaľovaná, natiahnutá do výrazne priliehavého oblečenia, výrazne provokovala – lenže na mužov šťastie nemala. Bola ako raketa, na cestu k nehynúcej dokonalej láske vystrelila zakaždým bez obáv a spaľovala všetky pochybnosti a varovania. O to strmšie potom smerovala nosom k zemi, zmorená žiaľom, že jej to zasa nevyšlo. Zamilovaná bola vždy do najdokonalejšieho chlapa pod slnkom, a keď sa z pána dokonalého vykľul ďalší sviniar, opila sa a prisahala, že viac nikomu nenaletí. „Má nádherné oči, vyzerá skoro ako Brad Pittt,“ rozplývala sa v pondelok. „Ten hajzeľ má ženu a dve deti,“ opito bľabotala vo štvrtok. „V takom aute som v živote nesedela, všetko potiahnuté kožou, a ten dom! Predstav si vilu na Floride,“ malebne opisovala víkendový zážitok. Po dvoch týždňoch obrátila: „Auto ani dom nie sú jeho, je to obyčajný lúzer. Vrátnik, predstav si,“ odpila si rovno z fľaše a hánkou druhej ruky si po líci rozotrela špirálu zmiešanú so slzami. „Vrátnik,“ vykrikovala hystericky. Vracala, zaspala, ráno prežila vďaka liekom proti bolesti hlavy a poobede odušu prisahala, že už nikdy viac... Radšej zostane do smrti sama. Zo smrti sa vykľul najbližší piatok a príbeh sa s istými variáciami opakoval.

Marianna priateľkin hlad po láske chápala. Odkedy ju poznala, bezmocne lietala v nevydarených vzťahoch ako loptička z lota. A poznala ju dobre, od prvého ročníka. Marianna si život na internáte dlho neužila. Hneď na imatrikulačnom večierku ju chlapec, s ktorým začala chodiť, zoznámil so štvoricou, čo nemala s imatrikuláciami nič spoločné. Ešte nevedela, že Andrea, Marcel, Oto a Patrik sú všade. Boli lovci, zavetrili každú príležitosť. Obdivovala ich slobodu, nezávislosť, štýl života, ktorý sa tak veľmi líšil od toho jej. Marianna bola krásna, a tak sa na ňu Patrik s Otom vrhli ako psy na čerstvú špikovú kosť. Tancovali, popíjali, smiali sa. Keď sa Andrei a Marcelovi nepošťastilo nikoho zbaliť, zmenili lokál. Marianna s priateľom s nimi. S priateľom sa rozišla, ale s partiou nie. Chodievala s nimi naďalej, akoby si chcela vynahradiť jednotvárny spôsob života doma. Ako odtrhnutá z reťaze, povedal by otec. Párkrát sa spolu opili, zopár nocí pretancovali, vtedy musela prespať u Andrey, až u nej jedného rána zostala. Zašli len po jej veci na internát. Otcovi to prezradila až neskôr.

Patrik a Oto boli zamestnaní v reklamnej agentúre, trávili tam väčšinu svojho času. Keď klient súril, neukázali sa aj niekoľko týždňov. Potom prišli dni voľna a chlapci si užívali. Nebolo ničím zvláštne, že sa im nechcelo ísť domov, obaja bývali stále u rodičov, a tak radšej prespali u kamošky. Ak nikoho nezbalili, neúnavne dobiedzali do nich dvoch. Márne, Andrea s Mariannou nezodpovedných, túlavých a prelietavých priateľov poznali až príliš dobre. Chlapci to nevzdávali, svoje útoky odôvodňovali tvrdením, že ony dve sú iné.

Stabilnú zostavu dopĺňal módny návrhár Marcel. Našťastie, býval v byte pod nimi, takže jeden potenciálny sťažovateľ na hluk v byte odpadol. Priečka paneláka oddeľovala stenou bočných susedov, ktorí si radšej presťahovali spálňu do druhej miestnosti. Byt nad nimi obývala hluchá starenka Karásková s rovnako hluchým pudlíkom, ktorého jej pubertou znivočený vnuk necitlivo pomenoval Killer. To bolo tesne predtým, ako jej ho nechal, keď ho omrzel. „Killerkóóó, Killerkóóó, kde si sa mi schoval?“ nakúkala šťúpla starenka pod schody pred panelákom, kým Killerko bezzubými ďasnami zlostne brechal pod jej zadkom. Okrem tejto pätice sa v Andreinom byte striedala plejáda umelcov i pseudoumelcov, architektov, filozofov, či iných intelektuálov, aby sledovali predpremiéru Marcelovej módnej kolekcie, alebo polemizovali o umení a zmysle života na tejto zdegenerovanej planéte. Ten ruch, ten život bude Marianne chýbať, to je isté.

Obrátila hlavu na miesto, kde vytušila kontúry Andreinej hlavy. „Skúsim to. Ak to tam nevydržím, dúfam, že ma vezmeš späť.“

„To si ešte rozmyslím,“ v priateľkinom hlase zachytila úsmev.

Marianna pocítila k Andy nával nežnosti. „Spime už, zajtra to bude drsné.“

Vedela, o čom hovorí. Ateliér, do ktorého sa mala sťahovať, videla niekoľkokrát. Bol tam taký strašný neporiadok, že to bolo veľa aj na bohéma. Všade rozstriekaná farba. Police zapratané knihami, obrovský stôl plný túb, fľaštičiek, paliet, štetcov a špinavého riadu, na dlážke škatule s haraburdami a ufúľané plášte. Zarámované, ale najmä iba napnuté plátna boli opreté o steny alebo rozrobené na stojanoch. Nevedela si predstaviť, ako tie rárohy odtiaľ' ráno dostanú. Bude to fuška, premýšľala, kým sa jej podarilo na pár hodín zaspať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

JESEŇ

Marianna

1.

2.

Petra

Marianna

ZIMA

Petra

Marianna

Petra

Marianna

JAR

Petra

Marianna

Petra

Marianna

Petra

Marianna

Alena

Marianna

Petra

LETO

Petra

Marianna