Stieg Larsson

LUFTSLOTTET SOM SPRÄNGDES

Copyright © 2007 by Stieg Larsson

Translation © 2009 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2008 by Norma Communication

Slovak edition © 2009, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Published by agreement with Norstedts Agency.

ISBN 978-80-551-2668-5

PRVÁ ČASŤ

INTERMEZZO NA CHODBE

8.apríl – 12. apríl

V americkej občianskej vojne bojovalo odhadom asi šesťsto žien. Aby mohli držať zbraň, prezliekali sa za mužov. Hollywoodu tu ušla slušná časť dejín svetovej kultúry – alebo je hádam tento príbeh preň ideologicky nevhodný? Dejepisné knihy vždy s problémami vnímali ženy, ktoré odmietali rešpektovať hranice medzi pohlaviami. A nikde inde nie sú tie hranice dané tak jasne ako v oblasti vojen a používania zbraní.

Od antiky až po modernú dobu však v dejinách sveta nájdeme dostatok príkladov ženských bojovníčok – amazoniek. O najznámejších predstaviteľkách sa píše veľa, vystupujú totiž ako kráľovné, reprezentantky vládnucej triedy. Kolobeh politických dejín – nech to znie akokoľvek nepríjemne – totiž pravidelne na trón usádzal ženu. Keďže vojna je bezpohlavná a vypukne bez ohľadu na to, či opraty moci v tej chvíli práve drží žena, museli aj dejepisci do análov zapísať vojvodkyne, ktoré vystupovali ako Churchill, Stalin či Roosevelt. Semiramis, budovateľka Asýrskej ríše, a Boadicea, ktorá viedla najkrvavejšiu anglickú vzburu proti Rímskej ríši, sú len dva príklady za všetky. Mimochodom, druhá menovaná má sochu pri moste cez Temžu, hneď oproti Big Benu. Keď budete v Londýne, nezabudnite sa, prosím, pri nej zastaviť.

Dejepisné knihy však väčšinou mlčia o radových vojačkách, ktoré v bojoch proti cudzím pánom vystupovali rovnocenne s bežnými mužmi. Aj tak však takéto ženy vždy existovali. Bez účasti žien neprebehla v dejinách ľudstva jediná vojna.

KAPITOLA 1

Piatok 8. apríl

DOKTORA ANDERSA JONASSONA zobudila sestrička Hanna Nicanderová. Hodiny ukazovali krátko po pol druhej ráno.

„Čo sa deje?“ zamrmlal zo spánku.

„Na príjem sa blíži helikoptéra. Dvaja pacienti. Starší muž amladá žena. Žena je postrelená.“

Doktor Jonasson si unavene vzdychol.

Hoci zadriemal len na krátku polhodinku, cítil sa, akoby ho prebudili z hlbokého sna. Táto jeho nočná služba v göteborskej nemocnici Sahlgrenska sa od začiatku nevyvíjala dobre. Odkedy do nej o šiestej večer nastúpil, nemocnica prijala štyroch zranených po čelnej kolízii neďaleko Lindome. Zranenia jedného z postihnutých boli kritické, pri druhom mohli krátko po príchode len konštatovať smrť. Neskôr ošetroval čašníčku, ktorá si poranila nohu v kuchyni jednej z vychytených reštaurácií mesta. Zachránil život štvorročnému chlapcovi, ktorého do nemocnice priviezli so zastaveným dychom, lebo prehltol koliesko hračkárskeho auta. Stihol aj prikladať obväzy na zranenia mladej cyklistky, ktorá skončila v jame. Cestári ju vykopali veľmi nevhodne pri zjazde z cyklistického chodníka a niekomu sa podarilo zraziť výstražné tabule. Na tvári jej pribudlo štrnásť stehov, bude potrebovať dva nové predné zuby. Jonasson v noci prišíval aj kúsok palca, ktorý si usekol náruživý domáci majster.

Okolo jedenástej začalo pacientov na pohotovosti ubúdať. Ešte raz obišiel všetkých prijatých pacientov, aby skontroloval ich stav, a utiahol sa do odpočivárne. Služba sa mu zvykla končiť až o šiestej ráno, a nech bola noc akákoľvek pokojná, takmer nikdy nezaspal. Teraz však zadriemal takmer okamžite.

Sestrička Hanna Nicanderová mu podala šálku s čajom. O blížiacom sa prípade nestihla zistiť podrobnosti.

Anders Jonasson vyzrel z okna a sledoval, ako sa nad morom blýska. Helikoptéra naozaj vyrazila v poslednej chvíli. Naraz sa prudko rozpršalo a chvíľu nato sa nad Göteborgom spustila veľká búrka.

Vtom začul zvuky motora a videl, ako helikoptéra nad pristávacou plochou zápasí s nárazmi vetra. Zadržal dych. Zdalo sa mu, že helikoptéra stráca kontrolu. Potom mu zmizla z dohľadu. Počul, ako pilot vypol motor. Odpil si z čaju a šálku položil na stôl.

CHLAPOV S NOSIDLAMI počkal na pohotovostnom príjme. Kolegyňa Katarina Holmová sa postarala o prvého pacienta – staršieho muža s ťažkými poraneniami na tvári. Doktorovi Jonassonovi pripadla druhá úloha – postrelené dievča. Pacientku rýchlo obhliadol a konštatoval, že na prvý pohľad ide o neplnoleté dievča, špinavé od hliny aj krvi a s ťažkými zraneniami. Nadvihol deku, ktorou ju zakryli záchranári. Strelné rany na boku a ramene niekto prelepil striebornou lepiacou páskou – Jonasson to zhodnotil ako odvážny čin. Páska chránila telo pred baktériami a krv držala vnútri tela. Jedna guľka vletela do tela cez bok a preletela cez svalové tkanivá. Potom jej zdvihol rameno a objavil dieru na chrbte. Vzhľadom na to, že nikde nenašiel dieru, ktorou by guľka vyšla, konštatoval, že musela uviaznuť niekde v ramene. Dúfal, že nepoškodila pľúca, a keďže v ústach dievčaťa nenašiel krv, usúdil, že má dôvod veriť.

„Röntgen,“ pokynul pomocnej sestričke. Viac slov nebolo treba.

Napokon prestrihol obväz, ktorý jej okolo lebky obviazali záchranári. Keď prstami nahmatal dieru v hlave a pochopil, že dievča strelili do lebky, zalial ho ľadový pot. Aj tam márne hľadal dieru, ktorou by guľka vyšla von.

Anders Jonasson sa na okamih na dievča pozorne zahľadel. Svoju prácu často opisoval ako úsilie brankára pri futbalovom zápase. Na pracovisko mu denne prichádzali ľudia v rôznom stave s jedinou túžbou – dostať pomoc. Sedemdesiatštyriročné babky, ktorým sa v obchodnom dome zastavilo srdce, štrnásťroční chlapci, ktorým pľúca prevŕtal skrutkovač, šestnásťročné dievčatá, ktoré hltali extázu a tancovali osemnásť hodín, kým sa bezvládne nezrútili na tanečný parket. Obete nehôd na pracovisku a terče fyzických útokov. Deti, ktoré na štokholmskom námestí napadol bojový pes, a zruční domáci majstri, ktorí chceli motorovou pílkou odpíliť len zopár dosák, no podarilo sa im odrezať si zápästie až po kostnú dreň.

Anders Jonasson bol brankár stojaci medzi pacientom a hrobom. Jeho poslaním bolo zvoliť správny postup. Nesprávne rozhodnutie malo za následok smrť, alebo celoživotnú invaliditu. Väčšinou však volil správne – najmä vďaka tomu, že vo väčšine prípadov bol problém zjavný na prvý pohľad. Bodnutie nožom do pľúc, alebo zranenia po autonehode dokázal riešiť ihneď. Šanca pacienta na prežitie závisela len od vážnosti zranenia a jeho šikovnosti.

Dva typy zranení však Jonasson nenávidel. Vážne popáleniny, ktoré bez ohľadu na jeho postup takmer zaručene viedli k doživotným útrapám. A poranenia hlavy.

Dievča pred ním by dokázalo prežiť s guľkou v boku či v ramene. Guľka v jej hlave však bola o čomsi celkom inom. Vtedy pochopil, že mu niečo hovorí sestrička Hanna.

„Prepáčte?“

„To je ona.“

„Kto ona?“

„Lisbeth Salanderová. Dievča, ktoré polícia už týždne hľadá kvôli tým štokholmským vraždám.“

Anders Jonasson sa zahľadel na dievčininu tvár. Hanna mala pravdu. Pasovú fotografiu tohto dievčaťa spolu s miliónmi Švédov vídaval od veľkonočného víkendu na titulných stránkach všetkých švédskych denníkov. A teraz guľka zasiahla aj samotného vraha. Bola v tom napokon aj spravodlivosť osudu.

Jeho sa to však netýkalo. Jeho úlohou bolo zachrániť pacienta bez ohľadu na to, či bol trojnásobným vrahom, alebo nositeľom Nobelovej ceny. Alebo oboje naraz.

CHVÍĽU NATO vypukol efektívny chaos, typický pre oddelenie intenzívnej starostlivosti. Personál Jonassonovej zmeny sa s rutinou pustil do práce. Rozstrihali Salanderovej zvyšky šiat. Sestrička podávala kolegom informácie o krvnom tlaku – 100/70 –, kým Jonasson Salanderovej na prsia prikladal stetoskop a zachytával jej relatívne pravidelný tlkot srdca a nepravidelný dych.

Salanderovej stav ihneď označil za kritický. Zranenia na ramene a na boku mohli nateraz počkať, stačilo im zopár kompresných obväzov, alebo aj lepiaca páska, ktorou ich prelepila nejaká aktívna duša. Dôležitá bola hlava. Doktor Jonasson si objednal tomografiu na prístroji, ktorý sa nemocnici podarilo získať za nemalé peniaze daňových poplatníkov.

Anders Jonasson bol plavovlasý, modrooký muž zo severošvédskeho mesta Umeå. Už dvadsať rokov striedavo pôsobil vnemocniciach Sahlgrenska a Östra ako vedecký pracovník, patológ a lekár na príjme. Mal vlastnosť, ktorú obdivovali kolegovia a vďaka ktorej boli hrdí na možnosť pracovať s ním. Bol pevne presvedčený, že počas jeho zmeny neumrie jediný pacient. A nejakým zázrakom sa mu zatiaľ vždy podarilo udržať čisté konto. Niekoľko pacientov, samozrejme, už zo sveta odišlo, no udialo sa tak počas pooperačnej starostlivosti či z celkom iných dôvodov, než riešil on.

Jonasson mal pomerne netradičný prístup k lekárskemu umeniu. Tvrdil, že lekári neraz prichádzajú k nesprávnym záverom a priskoro sa vzdávajú boja, alebo priveľa času venujú hľadaniu presnej príčiny problémov, aby mohli použiť správny postup. Druhú alternatívu, pochopiteľne, odporúčali všetky lekárske príručky, no hrozilo, že pacient zomrie prv, než sa lekári rozhodnú konať. V najhoršom prípade dospeje lekár k záveru, že ide o beznádejný prípad, a operáciu preruší.

Jonasson však ešte nikdy nedostal na operačný stôl pacienta s guľkou v hlave. Bude pravdepodobne potrebovať neurochirurga. Cítil, že toto je nad jeho sily. V tej chvíli si však uvedomil, že má viac šťastia, než si zaslúži. Skôr než si umyl ruky a obliekol sa na operáciu, zakričal na sestričku Hannu.

„V štokholmskej nemocnici Karolinska pracuje jeden americký profesor, volá sa Frank Ellis a práve je v Göteborgu. Je to známy odborník na operácie mozgu, okrem toho môj dobrý známy. Býva v hoteli Radisson na Avenyn. Zistíte mi, prosím, telefónne číslo?“

Kým Jonasson čakal na röntgenové platne, Hanna Nicanderová už vyťukávala číslo hotela Radisson. Anders Jonasson hodil pohľad na hodinky – 1.42 – a vzal slúchadlo. Recepčný nejavil najmenšiu ochotu prepojiť v tejto nočnej hodine do izby hosťa akýkoľvek hovor a doktor Jonasson musel sformulovať niekoľko veľmi ostrých slov o akútnosti situácie. O chvíľu počul zvonenie.

„Dobré ráno, Frank,“ pozdravil Jonasson, keď počul, ako niekto na druhej strane linky konečne zdvihol slúchadlo. „Tu je Anders. Počul som, že si v Göteborgu. Máš chuť zastaviť sa u nás v nemocnici a asistovať pri operácii mozgu?“

„Are you bullshitting me?“ ozval sa v slúchadle pochybovačný hlas. Napriek tomu, že Frank Ellis vo Švédsku býval už mnoho rokov a bez problémov hovoril po švédsky – hoci s americkým prízvukom –, jeho prirodzeným komunikačným jazykom zostávala angličtina. Anders Jonasson hovoril po švédsky, Ellis odpovedal po anglicky.

„Frank, je mi ľúto, že mi ušla tvoja prednáška, no napadlo mi, že by si mi mohol dať súkromné hodiny. Mám tu mladú ženu, ktorú postrelili do hlavy. Guľka vletela tesne nad ľavým uchom. Nevolal by som ti, ak by som nepotreboval pomoc. A neviem si predstaviť kompetentnejšiu osobu.“

„Je to vážne?“ spýtal sa Frank Ellis.

„Dvadsaťpäťročné dievča.“

„A strelili ju do hlavy?“

„Guľka vletela dnu, nevyletela von.“

„Žije?“

„Slabý, no pravidelný tep, menej pravidelný dych, tlak 100/70. Okrem toho má guľku v ramene a ranu na boku. S tými dvoma problémami si však poradím.“

„To znie sľubne,“ zamrmlal profesor Ellis.

„Sľubne?“

„Ak má človek guľku v hlave a ešte žije, treba situáciu považovať za nádejnú.“

„Vieš mi pomôcť?“

„Musím sa priznať, že som večer strávil v spoločnosti dobrých priateľov. Do postele som sa dostal o jednej ráno a v krvi mám impozantné promile...“

„Rozhodovanie bude na mne a ja vykonám zákrok. Potrebujem však niekoho, kto mi dokáže asistovať a povie mi, ak začnem robiť nejakú hlúposť. Úprimne povedané, aj namol opitý profesor Ellis je pri posudzovaní zranenia mozgu odo mňa o niekoľko tried lepší.“

„Okej. Prídem. Toto mi však oplatíš.“

„Pred hotelom ťa čaká taxík.“

PROFESOR FRANK ELLIS si posunul okuliare do čela a poškrabal sa na zátylku. Uprene hľadel na monitor počítača, ktorý zobrazoval všetky zákutia mozgu Salanderovej. Ellis mal päťdesiattri rokov, s jemne prešedivenými vlasmi a tmavým strniskom vyzeral ako vedľajšia postava z nejakého nemocničného seriálu. Jeho svaly naznačovali, že týždenne niekoľko hodín trávi v posilňovni.

Vo Švédsku sa mu páčilo. Prišiel sem na dvojročnú stáž ako mladý študent koncom sedemdesiatych rokov. Potom sa ešte niekoľkokrát vrátil, kým mu neponúkli profesúru v nemocnici Karolinska. V tom čase už patril k medzinárodne uznávaným osobnostiam.

Anders Jonasson ho poznal už štrnásť rokov. Po prvý raz sastretli na konferencii v Štokholme, zistili, že obaja sú náruživí rybári, a Anders pozval Ellisa na rybačku do Nórska. Odvtedy udržiavali kontakt a spoločnú rybačku ešte niekoľkokrát zopakovali. Nikdy sa však nestretli pri práci.

„Mozog je mystérium sveta,“ konštatoval Ellis. „Jeho výskumu sa venujem už dvadsať rokov. Vlastne už aj dlhšie.“

„Viem. Prepáč, že som ťa vytiahol z postele, no...“

„Ach.“ Ellis mávol rukou. „Bude ťa to pri najbližšej rybačke stáť fľašu Cragganmorky.“

„Fajn. To som obišiel lacno.“

„Takúto pacientku som mal pred niekoľkými rokmi v Bostone. Písal som o tom aj pre New England Journal of Medicine. Dievča mohlo mať toľko čo tvoje. Cestou na univerzitu ju niekto zranil strelou z luku. Šíp jej prerazil ľavé obočie, preletel hlavou a zátylkom vyletel.“

„A prežila to?“ prekvapene sa spýtal Jonasson.

„Keď sme ju prijímali, vyzeralo to hrozne. Odstrihli sme šíp ahlavu jej vložili pod tomograf. Šíp preletel krížom cez mozog. Za normálnych okolností mala byť už dávno mŕtva, minimálne sa nachádzať v ťažkej kóme.“

„V akom stave bola?“

„Neustále pri vedomí. A nielen to. Pochopiteľne, mala hrozný strach, no uvažovala dokonale racionálne. Jej jediným problémom bol fakt, že jej krížom cez lebku preletel šíp.“

„Čo si robil?“

„Hm, vzal som kliešte, šíp vytiahol a ranu previazal obväzom. Asi tak.“

„Prežila?“

„Než sme ju poslali domov, jej stav bol, pochopiteľne, kritický – no medzi nami – mohli sme ju prepustiť už v ten istý deň. Nikdy predtým som zdravšieho pacienta nemal.“

Anders Jonasson chvíľu uvažoval, či si z neho profesor Ellis neuťahuje.

„Na druhej strane,“ pokračoval Ellis, „mal som aj štyridsaťdvaročného muža, ktorý sa hlavou udrel do okenného rámu. Prišlo mu zle, a tak ho ihneď previezli na pohotovosť. Ku mne sa už dostal v bezvedomí. Mal malú opuchlinu a ľahké krvácanie. Už nikdy sa však neprebral a po deviatich dňoch intenzívnej starostlivosti zomrel. Dodnes neviem prečo. Do pitevného protokolu sme napísali krvácanie do mozgu v dôsledku zranenia, no nikomu z nás sa taká analýza nepáčila. Krvácanie bolo slabé a na takom mieste, kde nemohlo nič poškodiť. Napriek tomu mu postupne zlyhala pečeň, obličky, srdce aj pľúca. Čím som starší, tým viac to vnímam ako ruletu. Osobne si nemyslím, že niekedy odhalíme, ako mozog funguje. Čo by si tu urobil ty?“

Poklepol po monitore perom.

„Veril som, že mi to prezradíš.“

„Chcem počuť tvoj názor.“

„Nuž, guľka vyzerá ako ľahký kaliber. Vletela pri spánku a zastavila sa asi štyri centimetre v mozgu. Dotýka sa bočnej komory, máme tam aj krvácanie.“

„Postup?“

„Aby som použil tvoju terminológiu – vziať kliešte a vytiahnuť ju tak, ako vošla.“

„Výborne. Použil by som však tie najjemnejšie klieštiky, aké máš.“

„Je to také jednoduché?“

„Čo iné chceš v takomto prípade robiť? Môžeme tam tú guľku nechať, možno sa to dievča dožije stovky, je to však riziko. Môže sa u nej vyvinúť epilepsia, migréna, najrôznejšie odpornosti. A určite by si jej lebku nechcel otvárať o rok, keď sa rana zahojí. Guľka leží kúsok od hlavných ciev. V tomto prípade by som ti odporučil, aby si ju vytiahol, ale...“

„Ale čo?“

„Tá guľka ma až tak netrápi. Práve to je na poraneniach mozgu fascinujúce – ak prežila, keď jej guľka do mozgu vletela, prežije aj to, keď jej ju vytiahneme von. Problém je skôr tu.“ Ukázal na monitor. „Okolo diery máš množstvo kostných úlomkov. Minimálne tucet z nich dosahuje veľkosť niekoľkých milimetrov. Niektoré sa zachytili do mozgového tkaniva. Ak nebudeš opatrný, toto ju zabije.“

„Táto časť mozgu sa spája s číslami a schopnosťou počítať.“

Ellis mykol plecom.

„Trebárs. Netuším, na čo presne sú práve tieto sivé bunky. Držím ti palce. Zákrok je na tebe. Budem ti nazerať cez plece. Môžem sa tu niekde umyť?“

MIKAEL BLOMKVIST zaškúlil na hodinky a konštatoval, že je čosi po tretej ráno. Na rukách mal putá. Privrel oči. Bol na smrť unavený, no v žilách mu ešte vždy pumpoval adrenalín. Opäť otvoril oči a zagánil na komisára Thomasa Paulssona, ktorý mu nešťastný pohľad opätoval. Sedeli pri kuchynskom stole statku Gosseberga neďaleko Nossebro, o ktorom Mikael prvý raz počul pred dvanástimi hodinami.

Katastrofa sa stala skutočnosťou.

„Idiot,“ konštatoval Mikael.

„Počúvajte...“

„Idiot,“ zopakoval Mikael. „Veď som vás, do riti, varoval, že ten chlap je brutálne nebezpečný. Hovoril som vám, aby ste k nemu pristupovali ako k odistenému granátu. Zabil minimálne troch ľudí, má telo ako tank a dokáže vraždiť holými rukami. A vy pošlete dvoch mestských fízlov, ktorí sa k nemu správajú ako k nejakému ožranovi na sobotňajšej diskotéke.“

Mikael opäť zavrel oči. Premýšľal, čo zlé ho v túto noc ešte čaká.

Krátko po polnoci našiel v dome ťažko zranenú Lisbeth Salanderovú. Privolal políciu a záchranárov sa mu podarilo primäť k tomu, aby Lisbeth ihneď previezli do nemocnice Sahlgrenska. Podrobne im opísal jej zranenia, guľku v hlave, a za pravdu mu dala nejaká inteligentná duša, ktorá usúdila, že dievča potrebuje okamžitú pomoc.

Aj tak však do príchodu helikoptéry prešla polhodina. Mikael z maštale, ktorá v Gosseberge v súčasnosti slúžila ako garáž, vytiahol dve autá, rozsvietil reflektory a osvietil tak pristávaciu plochu na poli pred domom.

Posádka helikoptéry a jej dvaja záchranári konali profesionálne. Jeden z nich poskytol Lisbeth prvú pomoc, kým druhý sa staral o Alexandra Zalačenka, známeho aj pod menom Karl Axel Bodin. Zalačenko bol Salanderovej otec a jej úhlavný nepriateľ. Pokúsil sa ju zabiť, no neuspel. Mikael ho objavil ťažko zraneného v drevárni opusteného statku so strašnou ranou na tvári a nohou dokaličenou úderom sekery.

KÝM ČAKAL na helikoptéru, urobil pre Lisbeth maximum. Zo skrine vzal čistú plachtu, roztrhal ju a použil ako obväz. Konštatoval, že krv sa v rane po strele zrazila ako zátka. Váhal, či má obväz priložiť. Napokon jej plachtu zľahka obviazal okolo hlavy, aby ranu ochránil pred baktériami a špinou. Krvácanie z rán na boku a v ramene zastavil tým najjednoduchším spôsobom. V skrini našiel širokú lepiacu pásku a ranu jednoducho prelepil. Tvár jej umyl vlhkým uterákom, snažil sa zmyť aspoň tú najhoršiu špinu.

Zalačenkovi v drevárni neposkytol nijakú pomoc. Usúdil, že jeho osud mu je dokonale ľahostajný.

Kým čakal na záchranárov, zavolal aj Erike Bergerovej, aby zhrnul posledné udalosti.

„Si zranený?“ spýtala sa Erika.

„Ja som v poriadku,“ odvetil. „Lisbeth je zranená.“

„Úbohé dievča,“ vzdychla si. „Večer som čítala Björckov spis od tajných. Čo chceš robiť?“

„Nedokážem rozmýšľať.“

Sedel na dlážke, rozprával sa s Erikou a nespúšťal oči z Lisbeth. Vyzul jej topánky a vyzliekal nohavice, aby ošetril ranu na boku, keď v jej vrecku narazil na niečo tvrdé. Vreckový počítač Palm Tungsten T3.

Zvraštil obočie a zamyslene naň hľadel. Keď začul vrčanie helikoptéry, rýchlo si ho vložil do vrecka. Potom – kým bol ešte sám – prehľadal Lisbethine vrecká. Našiel ešte jeden zväzok kľúčov od bytu pri Mosebacke a pas na meno Irene Nesserová. Rýchlo si všetko vložil do bočného vrecka svojej tašky na počítač.

PRVÉ POLICAJNÉ AUTO s Fredrikom Torstenssonom a Gunnarom Anderssonom z trollhättanskej polície dorazilo chvíľu po pristátí helikoptéry. Krátko nato prišiel aj komisár Thomas Paulsson, ktorý okamžite prevzal velenie. Mikael mu vysvetlil, čo sa stalo. V Paulssonovi ihneď odhalil neschopného a neohrabaného fičúra. Od chvíle, keď dorazil Paulsson, išlo všetko dole vodou.

Paulsson sa ani nesnažil tváriť, že Mikaela vníma. Pôsobil zvláštne nervózne a vnímal len fakt, že doráňané dievča na dlážke pri kuchynskej pohovke je hľadaná trojnásobná vrahyňa Lisbeth Salanderová. A to ho mimoriadne potešilo. Paulsson sa dokonale vyťažených záchranárov dokola spytoval, či môže dievča na mieste zatknúť, kým naňho jeden zo záchranárov nezreval, aby držal hubu.

Potom svoju pozornosť upriamil na dokaličeného Alexandra Zalačenka v drevárni a Mikael počul, ako cez vysielačku oznamuje, že sa Salanderová očividne pokúsila zavraždiť ďalšieho človeka.

Vtedy už Mikael na Paulssona, ktorý ho absolútne ignoroval, zúril. Zvýšeným hlasom ho požiadal, aby okamžite kontaktoval inšpektora Bublanského v Štokholme. Vzal mobil a ponúkal sa, že mu vytočí číslo. O to Paulsson nemal záujem.

Mikael sa následne dopustil dvoch chýb.

Paulssonovi prezradil, že trojnárobným vrahom je Ronald Niedermann s postavou obrneného robota, ktorý trpí chorobou s latinským názvom congenital analgesia a v súčasnosti sedí spútaný v priekope na ceste do Nossebro. Opísal mu miesto, kde Niedermanna nájdu, a odporučil mu, aby na jeho zatknutie zorganizoval vojenskú jednotku. Paulsson sa ho ihneď spýtal, ako sa Niedermann do priekopy dostal, a Mikael mu ochotne vysvetlil, že ho do tejto pozície dostal tým, že naňho vytiahol zbraň.

„Vy ste sa mu vyhrážali zbraňou?“ zdvihol obočie Paulsson.

Vtedy mal Mikael pochopiť, že Paulsson je hlupák. Mal vziať mobil, sám zavolať Bublanskému a požiadať ho, aby rozptýlil hmlu, v ktorej Paulsson očividne tápal. Namiesto toho sa dopustil chyby číslo dva a Paulssonovi ukázal zbraň z vnútorného vrecka bundy. Colt 1911 Government pred niekoľkými hodinami našiel v štokholmskom byte Lisbeth Salanderovej a s jeho pomocou zvládol aj Ronalda Niedermanna.

Paulsson sa však namiesto toho okamžite rozhodol Mikaela zatknúť za nelegálnu držbu zbrane. Následne vyslal policajtov Torstenssona s Anderssonom na miesto, ktoré Mikael spomínal, aby overili, či sa jeho tvrdenia aspoň z malej časti zakladajú na pravde a v priekope pri dopravnej značke naozaj sedí spútaný chlap. Ak by to tak bolo, policajti dostali pokyn priviesť ho v putách do Gossebergy.

Mikael sa snažil protestovať, vysvetľoval Paulssonovi, že Ronald Niedermann je nebezpečný vrah a nenechá si založiť putá. Keď ho však Paulsson naďalej ignoroval, zmocnila sa ho únava. Komisára nazval nekompetentným hajzlom a z posledných síl zareval, aby sa Torstensson s Anderssonom Niedermanna nedotýkali bez posily.

Po tomto výbuchu mu Paulsson založil putá a posadil ho na zadné sedadlo svojho služobného auta, odkiaľ Mikael s hrôzou sledoval, ako auto s dvoma policajtmi mizne za zákrutou. Jediným svetlým momentom bola chvíľa, keď sa helikoptéra s Lisbeth vzniesla nad koruny stromov, smerujúc do nemocnice. Mikael netušil, čo sa deje, a cítil sa dokonale bezmocne. Mohol len dúfať, že sa Lisbeth dostane do opatery schopným ľuďom.

DOKTOR ANDERS JONASSON vykonal dva hlboké rezy a okolo diery po guľke odhrnul kožu. Otvor zafixoval sponkami. Asistentka odsávala krv. Potom prišla tá horšia časť, keď musel vŕtačkou zväčšiť dieru v lebke. Pomalosť, s akou musel postupovať, ho privádzala do šialenstva.

Napokon bola diera dostatočne veľká na to, aby sa dostal k Lisbethinmu mozgu. Opatrne vložil sondu a o niekoľko milimetrov rozšíril kanál. Tenšou sondou lokalizoval guľku. Röntgen mu prezradil, že sa guľka zvrtla a leží v štyridsaťpäťstupňovom uhle ku kanálu. Sondou sa opatrne dotkol jej obalu a po niekoľkých neúspešných pokusoch ju natočil správnym smerom.

Napokon do rany vložil tenkú pinzetu s vrúbkovaným koncom, ktorou sa mu podarilo guľku zachytiť. Potiahol pinzetu a guľka ju bez odporu nasledovala. Chvíľu ju podržal proti svetlu, konštatoval, že je celá, a hodil ju do misky.

„Odsať,“ vydýchol. Jeho žiadosť bola okamžite vyslyšaná.

Pohľad hodil na EKG. Srdce pacientky naďalej pracovalo pravidelne.

„Pinzetu.“

Zo statívu zvesil silné zväčšovacie sklo a prehliadol odkryté miesta.

„Opatrne,“ zašepkal Frank Ellis.

V priebehu nasledujúcich štyridsiatich piatich minút z okolia rany Anders Jonasson vytiahol minimálne tridsaťdva malých úlomkov lebky. Najmenší z nich by človek voľným okom ani nezbadal.

KÝM SA MIKAEL z vrecka saka zúfalo snažil vytiahnuť mobil – čo bola vzhľadom na jeho spútané ruky nadľudská úloha –, do Gossebergy dorazili ďalšie vozidlá s policajtmi a technickým personálom. Komisár Paulsson im prikázal zaistiť technické dôkazy z drevárne a dôkladne prezrieť dom, v ktorom zhabali niekoľko zbraní. Mikael ich zo svojej pozorovateľne na zadnom sedadle auta len odovzdane sledoval.

Až po hodine si Paulsson začínal uvedomovať, že policajti Torstensson a Andersson sa zo svojej misie ešte vždy nevrátili. Naraz sa tváril ustarostene a vzal Mikaela do kuchyne, kde si ešte raz nechal opísať cestu.

Mikael privrel oči.

Ešte sedel s Paulssonom v kuchyni, keď do Gossebergy dorazila hliadka, ktorú za Anderssonom a Torstenssonom vyslal Paulsson. Policajta Gunnara Anderssona našli mŕtveho so zlomenými väzmi. Kolega Fredrik Torstensson ešte žil, no bol v strašnom stave. Oboch našli pri dopravnej značke v priekope. Zmizli ich zbrane aj služobné auto.

Namiesto ako-tak prehľadnej situácie tak komisár Thomas Paulsson naraz musel riešiť vraždu policajta a problém ozbrojeného šialenca na úteku.

„Idiot,“ opakoval Mikael.

„Urážanie polície nikomu nepomôže.“

„V tom s vami súhlasím. No za tieto chyby budete pykať. Postarám sa o to, aby sa fotografia vás ako najhlúpejšieho policajta krajiny zjavila na titulnej strane každých novín.“

Hrozba verejnej potupy očividne na Paulssona pôsobila. Zatváril sa nepokojne.

„Čo navrhujete?“

„Okamžite volajte inšpektora Jana Bublanského zo Štokholmu. Ihneď.“

INŠPEKTORKU SONJU MODIGOVÚ zo spánku vytrhlo zvonenie mobilu, ktorý sa nabíjal na druhej strane izby. Pozrela sa na hodinky, smutne konštatovala, že je krátko po štvrtej ráno. Pohľad hodila na manžela, ktorý spokojne odfukoval. Neprebral by ho ani delostrelecký útok. Vyliezla z postele a siahla po mobile.

Jan Bublanski, uvedomila si, kto iný.

„Neďaleko mesta Trollhättan sme mali peklo,“ pozdravil ju šéf bez akýchkoľvek formalít. „Vlak do Göteborgu ti ide desať minút po piatej.“

„Čo sa stalo?“

„Blomkvist našiel Salanderovú, Niedermanna aj Zalačenka. Teraz je zatknutý za urážku policajta, kladenie odporu a nelegálnu držbu zbrane. Salanderovú odviezli do nemocnice s guľkou v hlave. Zalačenko leží v tej istej nemocnici, lebku mu rozťala sekera. Niedermann je na úteku. V noci zabil policajta.“

Sonja Modigová zažmurkala a cítila, ako sa jej opäť zmocňuje spánok. Túžila po tom, aby mohla zaliezť späť do postele a vziať si mesiac dovolenky.

„Rýchlik X2000 o 5.10. Rozumiem. Čo mám robiť?“

„Zober si taxík na železničnú stanicu. Stretneš sa tam s Jerkerom Holmbergom. Kontaktujte komisára Thomasa Paulssona z trollhättanskej polície, ktorý očividne nesie zodpovednosť za časť nočných udalostí a podľa Blomkvista je, citujem, hlupákom mimoriadnych rozmerov, koniec citátu.“

„Hovoril si s Blomkvistom?“

„Je zatknutý a na rukách má putá. Paulssona sa mi podarilo presvedčiť, aby mu na chvíľu dal k uchu slúchadlo. Už som na ceste na policajnú stanicu, pokúsim sa zistiť, čo sa vlastne stalo. Budeme si volať.“

Sonja sa ešte raz pozrela na hodinky. Potom si objednala taxík a na minútu sa postavila pod sprchu. Vyčistila si zuby, hrebeňom prebehla vlasy, obliekla si čierne nohavice, čierne tričko a sivé sako. Do kabelky si vložila služobnú zbraň a na sako natiahla tmavočervenú koženú bundu. Potom s námahou zobudila manžela, vysvetlila mu, čo sa stalo, a požiadala ho, aby sa ráno postaral o deti. Z brány vyšla práve vo chvíli, keď pred dom odbočil taxík.

Kolegu Jerkera Holmberga nemusela hľadať dlho. Usúdila, že ho nájde v reštauračnom vozni, a tak sa aj stalo. Už jej stihol kúpiť kávu a obložený chlebík. Päť minút mlčky prežúvali. Napokon Holmberg odsunul šálku.

„Možno by sme si radšej mali nájsť prácu niekde inde,“ vydýchol.

O ŠTVRTEJ RÁNO do Gossebergy dorazil inšpektor Marcus Erlander z göteborského oddelenia násilných trestných činov a prebral velenie od nesmierne preťaženého Thomasa Paulssona. Erlander bol okrúhly prešedivený päťdesiatnik. Ihneď po prevzatí velenia vyslobodil Mikaela z pút a ponúkol mu croissant a kávu z termosky. Sadli si do obývačky, aby sa porozprávali medzi štyrmi očami.

„Hovoril som s inšpektorom Bublanským,“ začal Erlander. „Už roky sa poznáme a obaja Paulssonovo správanie ľutujeme.“

„Podarilo sa mu v noci prísť o policajta,“ odvetil Mikael.

Erlander prikývol. „Policajta Gunnara Anderssona som poznal osobne. Než sa presťahoval do Trollhättanu, slúžil v Göteborgu. Má trojročnú dcéru.“

„Je mi to ľúto. Snažil som sa varovať...“

Erlander opäť prikývol.

„Viem. A nebrali ste si pri tom servítku pred ústa, preto vás Paulsson nechal spútať. Veď ste položili aj Wennerströma. Jan Bublanski mi spomínal, že ste bezočivá novinárska beštia a bláznivý súkromný detektív, no nevylučuje, že máte pravdu. Dokážete ma niekoľkými vetami zasvätiť do situácie?“

„Ide o vyriešenie vraždy mojich priateľov Daga Svenssona a Mie Bergmanovej v Enskede a vraždu človeka, ktorý mojím priateľom nebol... advokáta Nilsa Bjurmana, poručníka Lisbeth Salanderovej.“

Erlander mlčky počúval.

„Ako viete, polícia po Lisbeth Salanderovej pátra už od Veľkej noci. Upodozrievali ju z trojnásobnej vraždy. V prvom rade vám teraz musí byť jasné, že Lisbeth je nevinná. V tejto súvislosti je skôr obeťou.“

„Prípad Salanderová sa ma netýka, no po všetkom, čo o nej napísali médiá, len ťažko uverím, že je celkom bez viny.“

„Aj tak je to pravda. Je nevinná. Bodka. Skutočným vrahom je Ronald Niedermann, ktorý dnes v noci zavraždil aj vášho kolegu Gunnara Anderssona. Pracuje pre Karla Axela Bodina.“

„Teda pre toho Bodina, ktorý leží v nemocnici so sekerou v lebke.“

„Čisto technicky už sekeru v hlave nemá. Predpokladám, že mu ju tam zaťala Lisbeth. Jeho skutočné meno znie Alexander Zalačenko. Je Lisbethin otec a bývalý vrah z povolania v ruskej vojenskej rozviedke. V sedemdesiatych rokoch zbehol a až do rozpadu Sovietskeho zväzu pracoval pre švédsku tajnú službu. Potom fungoval ako gangster na voľnej nohe.“

Erlander zamyslene pozoroval bytosť na pohovke. Z Blomkvista sa lial pot, triasol sa od zimy a vyzeral naozaj zničene. Do tejto chvíle argumentoval racionálne a súvisle, no komisár Thomas Paulsson – ktorého slovám Erlander neprikladal veľkú dôveru – Erlandera už stihol varovať, že Blomkvist čosi bľaboce o ruských agentoch a nemeckých nájomných vrahoch, ktorí nepatrili k bežným objektom záujmu švédskych kriminalistov. Blomkvist očividne práve dospel v svojom príbehu do bodu, ktorý Paulsson zmietol zo stola. V priekope pri ceste však v tej chvíli už ležal mŕtvy a ťažko doráňaný policajt, a tak Erlander počúval. Aj tak však nedokázal zabrániť tomu, aby z jeho tónu zaznela nedôvera.

„Jasné. Ruský agent.“

Blomkvist sa neveselo usmial. Sám si uvedomoval, že jeho príbeh musí znieť strašne.

„Bývalý ruský agent. Všetky tvrdenia viem dokázať.“

„Pokračujte.“

„Zalačenko pracoval v sedemdesiatych rokoch ako špičkový špión. Zbehol a švédska tajná služba mu poskytla útočisko. Pokiaľ viem, po rozpade Sovietskeho zväzu nebol ojedinelým prípadom.“

„Okej.“

„Neviem, čo presne sa udialo dnes v noci, no Lisbeth očividne vystopovala svojho otca, ktorého nevidela už pätnásť rokov. Jej matku vtedy zmlátil tak, že na následky zranení neskôr zomrela. Pokúsil sa zavraždiť aj Lisbeth, cez Ronalda Niedermanna nesie zodpovednosť aj za vraždu Daga Svenssona a Mie Bergmanovej. Okrem toho zorganizoval aj únos Lisbethinej priateľky Miriam Wu – určite ste počuli o finálovom súboji boxera Paola Roberta v Nykvarne.“

„Ak Lisbeth Salanderová zaťala otcovi do hlavy sekeru, ťažko ju nazveme nevinnou.“

„Lisbeth má v tele tri guľky. Myslím si, že jej konaniu môžeme pripísať určitú mieru sebaobrany. Zaujímalo by ma...“

„Áno?“

„Lisbeth mala na sebe toľko blata a hliny, že jej vlasy sa zmenili na hrudu zeme. Jej šaty boli celé od piesku, akoby ju niekto zahrabal. A Niedermann toto umenie očividne ovládal. Polícia v Södertälje našla dva hroby neďaleko nykvarnského skladu, ktorý vlastní motorkársky gang Svavelsjö.“

„Už hovoríme o troch hroboch. Včera neskoro večer našli tretí. Ak však Salanderovú zastrelili a pochovali – ako sa dokázala do domu vrátiť so sekerou v ruke?“

„Ako som povedal, neviem, čo sa stalo, no Lisbeth je mimoriadne húževnatá žena. Snažil som sa Paulssona prehovoriť, aby sem poslal psy...“

„Sú na ceste.“

„Dobre.“

„Paulsson vás zatkol za urážku polície.“

„Nespravodlivo. Povedal som mu, že je idiot, nekompetentný idiot a hlupák. Nič z toho v danej súvislosti nemožno považovať za urážku.“

„Hm. Zatkli vás však aj za nelegálnu držbu zbrane.“

„Urobil som chybu, že som sa mu ju snažil odovzdať. Viac k tomu nemám čo dodať, kým sa neporadím s advokátom.“

„Okej. Zabudnime na to. Máme dôležitejšie veci. Čo viete o tom Niedermannovi?“

„Je to vrah. Niečo je na ňom divné, má cez dva metre a telo ako obrnený robot. Spýtajte sa naňho Paola Roberta, ten s ním boxoval. Trpí chorobou zvanou congenital analgesia, ktorá spôsobuje, že uňho nefunguje prenos informácie v nervových vláknach a Niedermann necíti bolesť. Nemec, narodený v Hamburgu, za mladi patril k skínom. Predstavuje veľkú hrozbu pre okolie, v súčasnosti je na úteku.“

„Tušíte, kam mohol ujsť?“

„Nie. Viem len toľko, že som vám ho pripravil na zatknutie, kým sa situácie nechopil ten trollhättanský hlupák.“

NIEKOĽKO MINÚT pred piatou si doktor Anders Jonasson sňal latexové rukavice a zahodil ich do odpadkového koša. Asistentka na ranu na dievčininom boku priložila kompresný obväz. Operácia trvala tri hodiny. Hľadel na Salanderovej vyholenú doráňanú hlavu, ktorú už zakrýval obväz.

Zmocnila sa ho neha, akú voči operovaným pacientom cítil často. Médiá opisovali Lisbeth Salanderovú ako psychopatického masového vraha, on ju však vnímal skôr ako postrelené vtáča. Zavrtel hlavou a pohľad uprel na Franka Ellisa, ktorý ho pobavene pozoroval.

„Si skvelý chirurg,“ pochválil ho Ellis.

„Môžem ťa pozvať na raňajky?“

„Dostanem tu niekde lekvárové palacinky?“

„Máme vafle,“ usmial sa Jonasson. „U mňa doma. Len varujem ženu, zavolám jej, že prídeme, a objednávam taxík.“ Pozrel sa na hodinky. „Keď tak nad tým rozmýšľam, bude lepšie nevolať.“

ADVOKÁTKA ANNIKA GIANNINIOVÁ sa strhla zo spánku. Pri pohľade na hodinky na nočnom stolíku konštatovala, že o dve minúty bude šesť. Prvé stretnutie s klientom má už o ôsmej. Obrátila pohľad doľava: jej manžel Enrico Giannini pokojne spal a v najlepšom prípade vstane o ôsmej. Niekoľkokrát zažmurkala, vyliezla spod periny, postavila na kávu a zamierila do kúpeľne. Dlho nevedela vyjsť zo sprchy, potom si obliekla čierne nohavice, biely rolák a červené sako. Urobila si dve hrianky, položila na ne plátok syra, pomarančový lekvár a kúsok avokáda. S raňajkami si sadla k televízii v obývačke práve vo chvíli, keď sa začínali raňajšie správy. Odpila si z kávy a práve otvárala ústa, aby si odhryzla, keď jej rozospatý mozog zaregistroval obsah úvodných upútaviek.

Jeden policajt mŕtvy, druhý ťažko zranený. Dramatická noc, hľadaná trojnásobná vrahyňa Lisbeth Salanderová zatknutá.

Spočiatku len hltala útržky informácií a pochopila ich tak, že Lisbeth Salanderová zabila policajta. Správy neprezrádzali veľa, po chvíli z nich však vyrozumela, že kvôli vražde policajta polícia pátra po nejakom chlapovi. Celoštátne pátranie vyhlásili po nemenovanom tridsaťsedemročnom mužovi, Lisbeth Salanderová leží s ťažkými zraneniami v göteborskej nemocnici Sahlgrenska.

Annika prepla na druhý kanál, no ani tam nezmúdrela. Siahla po mobilnom telefóne a vyťukala bratovo číslo. Nedostupný. Pochytila ju hrôza. Mikael jej večer predtým volal, že je na ceste do Göteborgu. Bol na stope Lisbeth Salanderovej – a vraha menom Ronald Niedermann.

KEĎ SA ROZVIDNELO, pozorný policajt objavil za drevárňou stopy krvi. Policajný pes stopu sledoval na čistinku, asi štyristo metrov severovýchodne od statku.

Mikael ho s inšpektorom Erlanderom nasledoval. Pozorne si prezreli miesto. Nemohli nevidieť množstvo krvi v jame a okolo nej.

Našli aj dolámanú tabatierku, ktorú niekto očividne použil ako lopatku. Erlander ju vložil do igelitového vrecka a nález si zapísal. Pozbieral aj niekoľko zakrvavených hrúd hliny. Policajt v uniforme ho upozornil aj na nedopalok cigarety značky Pall Mall bez filtra niekoľko metrov od jamy. Aj ten skončil v zápisnici. Mikael si spomenul, že škatuľku Pall Mall videl v Zalačenkovej kuchyni.

Erlander zdvihol zrak a zagánil na zbierajúce sa mračná. Búrka, ktorá v noci zúrila v Göteborgu, očividne prechádzala južne od Nossebro, no bolo len otázkou času, kedy sa rozprší. Obrátil sa na policajta a požiadal ho, aby jamu čím skôr zakryl igelitom.

„Mám pocit, že máte pravdu,“ obrátil sa napokon na Mikaela. „Analýza krvi určite potvrdí, že tu ležala Lisbeth Salanderová, a predpokladám, že aj na tabatierke nájdeme jej odtlačky prstov. Zastrelili ju a pochovali, no nejakým spôsobom musela prežiť, podarilo sa jej vykopať a...“

„... a vrátila sa do domu, kde Zalačenkovi do hlavy zaťala sekeru,“ dokončil Mikael. „Tvrdohlavé dievča.“

„Ale ako sa jej mohlo podariť zbaviť sa Niedermanna?“

Mikael mykol plecom. Tento fakt ho udivoval rovnako ako Erlandera.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ INTERMEZZO NA CHODBE

KAPITOLA 1