Stieg Larsson

MÄN SOM HATAR KVINNOR

Copyright © 2005 by Stieg Larsson

Translation © 2008 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2005 by Norma Communication

Slovak edition © 2008, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Published by agreement with Norstedts Agency.

Informácie na stranách 7, 99, 203, 325 pochádzajú zo zdroja:

Eva Lundgren – Gun Heimer – Jenny Westerstrand – Anne-Marie Kalliokoski:

Slagen dam – Mäns vĆld mot kvinnor i jämställda Sverige, en omfĆngsundersökning.

Brottsoffermyndigheten i Umeå och Uppsala universitet, 2001.

Informácie na stranách 8, 100, 204 a 326 pochádzajú zo zdroja:

Analýza situácie v oblasti násilia páchaného na ženách.

Podkladový materiál pre vypracovanie Národného akčného plánu

pre prevenciu a elimináciu násilia páchaného na ženách.

[online]. URL: <http://zastavmenasilie.sk/?doku_analyza>.

Zo švédskeho originálu Stieg Larsson: Män som hatar kvinnor

(Norstedts, Štokholm 2005) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Mária Bratová.

Obálku podľa návrhu Norma Communication upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 81. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2670-8

PROLÓG

Piatok, november

STAL SA Z TOHO každoročný zvyk. Príjemca kvetov mal už osemdesiatdva rokov. Keď kvet doručili, strhol darčekový obal a otvoril balík. Potom zdvihol slúchadlo a vyťukal číslo komisára, ktorý sa po odchode do dôchodku usadil v mestečku Siljan. Obaja muži sa narodili v rovnaký rok, dokonca aj v rovnaký deň – čo sa v tejto súvislosti dá pokladať takmer za iróniu osudu. Komisár, ktorý očakával telefonát po doručení pošty okolo jedenástej, si krátil čas pitím kávy. Tento rok telefón zazvonil už o pol jedenástej. Zdvihol slúchadlo a pozdravil bez toho, aby sa predstavil.

„Prišiel.“

„Čo je to tento rok?“

„Ten kvet nepoznám. Dám to zistiť. Je biely.“

„Predpokladám, že opäť nijaký list.“

„Nie. Len kvet. V takom istom ráme ako minulý rok. V takom lacnom, čo si človek skladá sám.“

„Pečiatka?“

„Štokholm.“

„Písmo?“

„Ako vždy, tlačené písmená. Rovné, úhľadné písmo.“

Téma sa tým vyčerpala a chvíľu bolo na oboch stranách linky ticho. Komisár v dôchodku sa zaklonil na kuchynskej stoličke a potiahol si z fajky. Aj tak vedel, že už od neho nikto neočakáva rozlúsknutie záhady, ani inteligentnú otázku ostrú ako britva, ktorá by vrhla na prípad nové svetlo. To už mali dávno za sebou. Dnes rozhovor oboch mužov väčšmi pripomínal rituál – rituál okolo záhady, o ktorej rozlúštenie sa nikto iný na svete nezaujíma.

PO LATINSKY sa kvet volal Leptospermum (Myrtaceae) rubinette. Bol to skôr všedný krík s malými lístkami a dvojcentimetrovým bielym kvetom s piatimi korunnými lístkami. Stonku mal dlhú asi dvanásť centimetrov.

Kvet mal svoj pôvod v austrálskom buši a v horských oblastiach, kde rástol vo veľkých trsoch. V Austrálii ho nazývali Desert Snow. Sneh púšte. Istá odborníčka z botanickej záhrady v Uppsale neskôr konštatovala, že vo Švédsku sa tento kvet pestuje len výnimočne. Vo svojej analýze ho označila za príbuzného manuky a konštatovala, že sa často zamieňa so svojím bežnejším bratancom Leptospermum scoparium, ktorý pokrýva rozsiahle oblasti Nového Zélandu. Rozdiel podľa nej spočíval v tom, že Rubinette má na špičke korunných lístkov malé množstvo mikroskopických ružových bodiek, ktoré dávajú kvetu jemný ružový nádych.

Celkovo bola Rubinette neuveriteľne všedná kvetina. Nemala komerčný význam. Nemala nijaké liečivé účinky, nedokázala vyvolávať halucinogénne stavy. Nedala sa jesť, použiť ako korenie a bola bezcenná aj pri výrobe prírodných farbív. Praobyvatelia Austrálie v nej však určitý význam predsa len videli. Aborigínci, ktorí tradične oblasť a flóru okolia Ayers Rock pokladali za sväté, jej prínos videli v radosti, čo šírila do okolia svojou záhadnou krásou.

Vo svojom vyjadrení botanička z Uppsaly konštatovala, že ak Desert Snow je v Austrálii pomerne bežným kvetom, v Škandinávii ide o vyslovený unikát. Aj pre ňu to bol prvý exemplár, ktorý počas svojej kariéry videla. Od kolegov sa však dozvedela, že v istom göteborskom parku sa pokúšali preniesť túto kvetinu do Švédska, a tak nie je vylúčené, že náruživí botanici či amatéri ju pestujú vo vlastných skleníkoch.

Príčinou ťažkostí s jej pestovaním vo Švédsku bol fakt, že si vyžadovala mierne a suché podnebie a počas zimy ju museli držať pod strechou. Nevyhovovala jej pôda s vysokým obsahom vápnika a vyžadovala si zavlažovanie podmokom, priamo ku koreňom. Potrebovala lásku a starostlivosť.

FAKT, ŽE IŠLO vo Švédsku o zriedkavý kvet, by teoreticky mal uľahčiť vystopovanie pôvodu tohto exempláru, v praxi to však zostávalo nemožné. Neexistoval nijaký register, nijaký zoznam licencií. Nenašiel sa jediný človek, ktorý by dokázal určiť, koľko súkromných pestovateľov sa vôbec pustilo do pestovania takejto náročnej rastliny – mohlo ísť o niekoľkých jedincov, ale aj o stovky entuziastov s prístupom k semenám či rastline. Mohli si ich kúpiť súkromne, alebo na dobierku od iného pestovateľa či botanickej záhrady kdekoľvek v Európe. Dokonca si kvet mohli priniesť priamo z nejakej cesty do Austrálie. Identifikovať práve týchto ľudí medzi miliónmi Švédov s malým skleníkom či kvetináčom za oknom bola beznádejná úloha.

Tento kvet sa zaradil medzi záhadné rastliny, ktoré vo vypchatej obálke prichádzali každoročne prvého novembra. Druh sa z roka na rok menil, vždy však išlo o pekné a relatívne zriedkavé kvety. Kvet bol vždy vylisovaný, pozorne rozložený na výkres a zakrytý sklom v drevenom ráme s veľkosťou dvadsaťdeväťkrát šestnásť centimetrov.

KVETINOVÁ ZÁHADA sa nikdy nedostala do médií či na verejnosť a vedel o nej len obmedzený okruh ľudí. Pred tridsiatimi rokmi bol každoročný príchod kvetu predmetom analýz – venovalo sa mu Štátne technické laboratórium, odborníci na odtlačky prstov, grafológovia, vyšetrovatelia, príbuzní aj priatelia príjemcu. Teraz už v hre zostávali len tri postavy: starnúci oslávenec, policajt na dôchodku a potom, pochopiteľne, neznáma osoba, ktorá darček posielala. Keďže sa však minimálne dvaja z menovaných nachádzali v úctyhodnom veku, keď bol najvyšší čas pripraviť sa na blížiaci sa súmrak života, kruh zainteresovaných sa mal čoskoro zmenšiť.

Policajt na dôchodku bol ošľahaný veterán. Nikdy nezabudol na svoj prvý zásah, keď zatkol násilného a namol opitého robotníka z oceliarne skôr, než by stihol ublížiť svojmu okoliu či sebe. Počas svojej kariéry zatváral zlodejov, riešil násilie páchané na ženách, zatýkal podvodníkov, zlodejov áut aj opilcov za volantom. Stretol sa s vlamačmi, zlodejmi, vydieračmi, násilníkmi a minimálne jedným bláznom, ktorý pripravoval bombový atentát. Zúčastnil sa na vyšetrovaní deviatich vrážd. Pri piatich z nich sám vrah zavolal na políciu a plný pokory priznal, že zabil svoju manželku, brata, alebo inú osobu. Tri vraždy boli na objednávku, dve vyriešili po niekoľkých dňoch a jednu s pomocou kriminálky po dvoch rokoch.

Deviatu vraždu polícia uzavrela, čo znamenalo, že vyšetrovatelia s určitosťou vedeli, kto je vrah, no dôkazy boli také slabé, že žalobca sa rozhodol prípad odložiť. Na komisárovo sklamanie sa prípad postupne premlčal. Celkovo však mohol spomínať na impozantnú kariéru.

Od spokojnosti mal však ďaleko.

Prípad lisovaných kvetov komisára trápil už dlhšie. Stále nerozlúštený prípad, ktorému venoval takmer všetok voľný čas, ho výnimočným spôsobom frustroval.

Situácia bola o to zložitejšia, že hoci si nad prípadom lámal hlavu v práci aj mimo nej stovky hodín, nedokázal s istotou povedať, či sa vôbec nejaký trestný čin udial.

Obaja muži vedeli, že osoba, ktorá kvety lisuje, používa rukavice, že na skle ani na ráme nijaké odtlačky prstov nenájdu. Vedeli, že odosielateľa sa im vystopovať nepodarí. Vedeli, že takýto rám človek kúpi v papiernictvách na celom svete. Jedným slovom – nemali nijakú niť, ktorú by mohli sledovať. A pečiatky sa menili: väčšinou bol na nich Štokholm, ale trikrát aj Londýn, dvakrát Paríž, Kodaň, raz Madrid, raz Bonn a jedna, tá najzáhadnejšia pečiatka pochádzala z Pensacoly v USA. Kým všetky ostatné mestá boli známe svetové metropoly, Pensacolu si komisár musel nájsť v atlase.

KEĎ SA V TELEFÓNE rozlúčili, osemdesiatdvaročný oslávenec chvíľu nehybne pozoroval pekný, no bezvýznamný austrálsky kvet, ktorého meno vtedy ešte nepoznal. Potom zdvihol zrak nad písací stôl. Štyridsaťtri lisovaných kvetov v drevených rámoch za sklom, v štyroch radoch po desať obrazov a jeden nedokončený rad so štyrmi obrazmi. Celkom v hornom rade jeden obraz chýbal. Miesto číslo deväť zívalo prázdnotou. Desert Snow bude obraz číslo štyridsaťštyri.

Po prvý raz sa však systém predchádzajúcich rokov narušil. Z ničoho nič sa rozplakal. Taký prudký nával citov po takmer štyridsiatich rokoch prekvapil aj jeho.

PRVÁ ČASŤ

Motivácia

20. december – 3. január

Osemnásť percent žien vo Švédsku zažilo nejakú formu vyhrážok od muža.

Osemnásť percent žien na Slovensku zažilo pokus o sexuálny styk sprevádzaný vyhrážkami, zvalením na zem, zatláčaním do kúta a podobnými praktikami.

KAPITOLA 1

Piatok 20. december

SÚDNY PROCES sa definitívne skončil a všetko, čo mohlo byť povedané, povedané bolo. O tom, že ho odsúdia, nepochyboval ani sekundu. Písomný rozsudok vydali v piatok o desiatej. Teraz musel ešte posledný raz čeliť reportérom, ktorí ho čakali na chodbe pred pojednávacou miestnosťou.

Mikael Blomkvist vyzrel cez dvere a na prahu chvíľu váhal. O rozsudku, ktorý si práve vypočul, nemal chuť s nikým diskutovať. Otázkam sa však nemohol vyhnúť a sám najlepšie vedel, že tieto otázky musia byť položené a musí byť na ne daná odpoveď. Takto sa teda cíti zločinec, napadlo mu. Na nesprávnej strane mikrofónu. S ustarosteným výrazom v tvári si pretiahol chrbát a snažil sa na pery vyčariť úsmev. Reportéri mu úsmev opätovali. Hľadeli naňho priateľsky, takmer hanblivo.

„Tak sa pozrime… Denník Aftonbladet, Expressen, tlačová agentúra, TV 4 a… odkiaľ ste vy?… aha, Dagens Industri. Keď o mne píšu hospodárske denníky, to už musím byť ozajstná celebrita,“ konštatoval.

„Kalle Blomkvist, doprajte nám niečo do titulkov,“ začal reportér z jediného večerníka.

Mikael Blomkvist, ktorého celé meno znelo Carl Mikael Blomkvist, sa ovládol a pri vyslovení svojej prezývky nezagúľal očami. Raz, pred dvadsiatimi rokmi, keď mal dvadsaťtri rokov a práve začínal ako novinár na svojej prvej letnej praxi, bez vlastného pričinenia odhalil gang bankových lupičov, ktorí sa v priebehu dvoch rokov dopustili piatich mediálne pretriasaných prepadov. O tom, že za všetkými prepadmi stoja tí istí ľudia, nikto nepochyboval. Špecializovali sa na malé mestá, kde s presnosťou stratéga vždy prepadávali jednu alebo dve banky. Tvár si zakrývali latexovými maskami postavičiek Walta Disneyho a v zmysle celkom pochopiteľnej policajnej logiky dostali prezývku Liga Káčera Donalda. Keď neskôr v dvoch prípadoch neváhali pri prepadoch použiť zbraň na varovné výstrely, premenovali ich novinári na Ligu medveďov.

Šiesty raz udreli na banku v kraji Östergötland uprostred horúceho leta. Reportér lokálnej rozhlasovej stanice sa náhodou nachádzal v banke práve vo chvíli prepadu a reagoval v zmysle pracovného manuálu. Len čo lupiči opustili banku, namieril si to k telefónnemu automatu a správu zavolal do živého vysielania.

Mikael Blomkvist v tom čase so ženou, ktorú radil do okruhu svojich známych, trávil niekoľko dní v letnom domčeku jej rodičov neďaleko Katrineholmu. Ani neskôr polícii nedokázal vysvetliť, ako na tú súvislosť prišiel, no vo chvíli, keď správu počul, spomenul si na bandu štyroch chlapov, ktorá bývala v dome zopár stovák metrov od neho. Keď so svojou kamarátkou niekoľko dní predtým kráčali na zmrzlinu, videl ich hrať v záhrade bedminton.

Zapamätal si štyroch plavovlasých vyšportovaných mladíkov v krátkych nohaviciach s odhalenou hruďou. Očividne veľa času trávili v posilňovni. Niečo na tých hráčoch bedmintonu ho však zaujalo – možno fakt, že na horúcom poludňajšom slnku hrali bedminton, akoby im išlo o život. Nepôsobilo to ako zabíjanie času, preto si ich Mikael všimol.

Nenašiel nijaký racionálny dôvod, na základe ktorého by ich mohol upodozrievať z prepadu banky, napriek tomu vyšiel z domu a usadil sa na svahu, z ktorého mal výhľad na ich dom. Okamžite konštatoval, že je prázdny. Približne po štyridsiatich minútach prišli chlapi a svoje Volvo zaparkovali v záhrade. Mali očividne naponáhlo, každý z nich ťahal športovú tašku, čo ešte stále mohlo znamenať, že sa boli kúpať. Jeden z nich sa však naraz zvrtol a z auta vytiahol predmet, ktorý si rýchlo skryl pod bundu. Dokonca aj zo svojho relatívne vzdialeného pozorovacieho postu Mikael usúdil, že ide o starú dobrú AK4 presne toho typu, čo ho verne sprevádzal jeho ročnou vojenskou službou. Zavolal na políciu a oboznámil ich s tým, čo zistil. Spustil tak trojdňové intenzívne a médiami ostro sledované obliehanie letného domčeka s Mikaelom v hlavnej úlohe, ktorá mu vyslúžila tučnú odmenu od jedného z večerníkov.

Pád Ligy medveďov mu poskytol presne ten hviezdny status, ktorý ako mladý novinár potreboval. K tienistým stránkam slávy patril fakt, že jeden z večerníkov si nedokázal odpustiť titulok Prípad vyriešil detektív Kalle Blomkvist. Ironický článok napísala postaršia redaktorka novín, ktorá do svojich riadkov zaradila desiatky narážok na mladého detektíva Astrid Lindgrenovej. Okrem toho večerník niekde našiel rozmazanú fotografiu, na ktorej Mikael s pootvorenými ústami a zdvihnutým ukazovákom zdanlivo dáva inštrukcie policajtovi v uniforme. V skutočnosti mu vtedy práve ukazoval cestu k latríne v záhrade.

FAKT, ŽE MIKAEL BLOMKVIST nikdy v živote nepoužil svoje meno Carl a nikdy sa ako Carl Blomkvist nepodpísal, zrazu nebol dôležitý. Od tej chvíle ho kolegovia privádzali do zúfalstva tým, že ho oslovovali Kalle Blomkvist – prívlastkom, vyslovovaným s uštipačným úškrnom, ktorý nebol nepriateľský, no mal ďaleko od skutočného priateľstva. Nič nemal proti Astrid Lindgrenovej – jej knihy miloval, no túto prezývku nenávidel. Prešlo veľa rokov a veľa novinárskych úspechov potreboval na to, aby táto prezývka začala blednúť. Ešte vždy sa strhol, keď toto meno v jeho blízkosti niekto vyslovil.

Zmierlivo sa usmial a chlapovi z večerníka sa zadíval do očí.

„Ach, určite na niečo prídeš. Aj tak si články vždy napokon vymyslíš sám.“

Nehovoril nepríjemným tónom. Všetci novinári sa viac či menej poznali a najväčší Mikaelovi kritici sa rozhodli poctiť ho svojou neprítomnosťou. S jedným z prítomných kedysi pracoval, s druhou zasa na jednej párty pred niekoľkými rokmi takmer skončil v posteli – bola z TV4.

„Dobre vám dali po prstoch,“ konštatoval denník Dagens Industri, ktorý očividne poslal nejakého praktikanta.

„To áno,“ prikývol Mikael. Nič iné zjavne tvrdiť nemohol.

„Aký máte pocit?“

Napriek vážnosti situácie sa Mikael ani jeho starší kolegovia neubránili úsmevu. Vymenil si krátky pohľad so ženou z TV4. Aký máte pocit? Otázka, o ktorej seriózni novinári tvrdia, že je jedinou, ktorú smiešni športoví novinári dokážu položiť zadýchanému športovcovi po preťatí cieľovej pásky. Potom však opäť zvážnel.

„Pochopiteľne, môžem len ľutovať, že súd nedospel k inému záveru,“ odpovedal diplomaticky.

„Tri mesiace väzenia a stopäťdesiattisíc korún odškodného. To zabolí,“ prikývla žena z TV4.

„Prežijem.“

„Požiadaš pána Wennerströma o prepáčenie. Podáš mu ruku?“

„Nie, nad tým neuvažujem. Môj názor na obchodnú morálku pána Wennerströma sa nijako nezmenil.“

„Takže naďalej tvrdíte, že je gangster?“ spýtal sa rýchlo Dagens Industri.

Za otázkou bol bonmot s titulkom, ktorý mal potenciál ho zničiť. A Mikael by sa možno na nastraženej banánovej šupke pokĺzol, keby mu reportér nepodsunul mikrofón trochu prirýchlo. Na niekoľko sekúnd sa zamyslel.

Súd práve rozhodol, že Mikael Blomkvist sa dopustil urážky na cti finančníka Hansa-Erika Wennerströma. Odsúdili ho za ohováranie, proces sa skončil, odvolať sa nechystal. Čo sa však stane, ak svoje tvrdenie neopatrne zopakuje už na schodoch pred súdnou sieňou? Mikael sa rozhodol, že odpoveď na túto otázku zisťovať nebude.

„Veril som, že mám dosť dôvodov na zverejnenie informácií, ktoré som dostal. Súd zastáva iný názor a ja musím, pochopiteľne, jeho rozhodnutie akceptovať. V redakcii teraz rozsudok dôkladne preberieme, až potom sa dohodneme na ďalšom postupe. Viac k tomu nemám čo dodať.“

„Zabudol si však na to, že je povinnosťou novinára dokázať svoje tvrdenia.“ Hlas ženy z TV4 stvrdol. Nemal jej ako oponovať. Kedysi boli dobrí priatelia. Napriek neutrálnemu výrazu Mikael v jej očiach zazrel záblesk sklamaného odstupu.

Mikael Blomkvist ešte zopár únavných minút odpovedal na otázky. Vo vzduchu však visela tá, ktorú sa ani jeden z reportérov neodvážil položiť – možno preto, že celá situácia bola až hanebne nepochopiteľná – ako, preboha, mohol Mikael napísať článok, na ktorý mu chýbali akékoľvek podklady? S výnimkou praktikanta z Dagens Industri všetci prítomní reportéri patrili medzi veteránov brandže. Všetkým sa nad akýmkoľvek odôvodnením zastavoval rozum.

Žena z TV4 si ho odviedla k dverám radnice a svoje otázky mu položila osobitne pred kamerou. Bola priateľskejšia, než si zaslúžil, a z ich rozhovoru vzniklo dosť bonmotov na to, aby uspokojil všetkých reportérov. Celý príbeh vyústi do titulkov, tomu sa nevyhne. Stále si však opakoval, že v skutočnosti naozaj nejde o najväčšiu mediálnu udalosť roka. Reportéri dostali to, čo chceli, a stiahli sa späť do svojich redakcií.

CHCEL SA TROCHU prejsť, bol však studený decembrový deň a už počas samotného rozhovoru sa triasol od zimy. Vo chvíli, keď na schodoch radnice osamel a zdvihol zrak, všimol si, ako William Borg vystupuje z auta, v ktorom počas rozhovoru sedel. Pohľady sa im stretli, William Borg sa usmial.

„Už len kvôli tomu, aby som ťa videl držať v ruke ten papier, sa mi oplatilo prísť.“

Mikael neodpovedal. William Borg a Mikael Blomkvist sa poznali už pätnásť rokov. Kedysi mali spoločnú prax v ekonomickom oddelení istého denníka. Možno to bolo v chémii, no už tam medzi nimi vzniklo doživotné nepriateľstvo. Borg bol v Mikaelových očiach mizerný reportér a otravný, malicherný pomstychtivý človek, ktorý okolie obťažuje primitívnymi vtipmi. O starších, a teda skúsenejších reportéroch sa zásadne vyjadroval opovržlivo. V prvom rade mu prekážali staršie reportérky. Po prvej hádke nasledovali ďalšie, až ich rozpory prerástli do osobnej roviny.

V ďalších rokoch sa Mikael a William Borg pravidelne stretávali, ale až v deväťdesiatych rokoch sa stali skutočnými nepriateľmi. Mikael napísal knihu o ekonomických novinároch, v ktorej usilovne citoval z mnohých hlúpych článkov, podpísaných Borgom. Z Mikaelovej verzie Borg vyšiel ako chvastúň, ktorý väčšinu faktov prekrúca a vypisuje oslavné ódy na internetové firmy chvíľu predtým, než vyhlásia konkurz. Borga Mikaelova analýza, pochopiteľne, nepotešila a pri náhodnom stretnutí v krčme sa takmer pobili. V súčasnosti Borg už skončil s novinárčinou a pracoval ako informátor za značne vyšší plat vo firme, ktorá nadôvažok patrila do záujmovej sféry finančníka Hansa-Erika Wennerströma.

Dlho na seba hľadeli, pokým sa Mikael nezvrtol a neodišiel. Typický Borg. Dokáže sa unúvať k radnici len na to, aby sa človeku vysmial do tváre.

V tej chvíli pri ňom zastal autobus číslo 40 a on naskočil, aby čím skôr z toho miesta vypadol. Vystúpil pri Fridhemsplane a nerozhodne postával pri zástavke, žmoliac rozsudok medzi prstami.

Napokon sa rozhodol prejsť ku Kafé Anna pri vjazde do garáže policajnej stanice.

Ani nie pol minúty po tom, ako si objednal café latte a bagetu, sa začali správy. Jeho prípad prišiel ako tretí, po samovražednom atentátnikovi z Jeruzalema a informácii o tom, že vláda vytvorila komisiu na prešetrenie údajných kartelových zoskupení v stavebníctve.

Novinár Mikael Blomkvist z mesačníka Millennium bol v piatok ráno odsúdený na tri mesiace väzenia za hrubé ohováranie podnikateľa Hansa-Erika Wennerströma. V predmetnom článku Blomkvist o takzvanej afére Minos tvrdil, že Wennerström v obchode so zbraňami použil štátne prostriedky, vyčlenené na priemyselné investície v Poľsku. Súd okrem toho Mikaelovi Blomkvistovi nariadil zaplatiť odškodné vo výške 150 000 korún. Wennerströmov advokát Bertil Camnermarker s rozhodnutím súdu vyjadril spokojnosť. Podľa Camnermarkera sa Blomkvist dopustil mimoriadne hrubého ohovárania.

Rozsudok mal dvadsaťšesť strán. Zahŕňal dôvody, pre ktoré bol Mikael uznaný vinným v pätnástich prípadoch ohovárania podnikateľa Hansa-Erika Wennerströma. Mikael konštatoval, že každý z bodov ho stál desaťtisíc korún a šesť dní väzenia. Navyše súdne trovy a odmenu vlastnému advokátovi. Nemal najmenšiu chuť počítať, aká bude konečná suma, snažil sa utešiť tým, že to mohlo dopadnúť aj horšie. V siedmich bodoch ho súd oslobodil.

Pri čítaní formulácií súdu mu čoraz väčšmi zvieralo žalúdok. To ho prekvapilo. Už v čase, keď sa súd začínal, vedel, že pred negatívnym rozsudkom ho zachráni len zázrak. O rozhodnutí súdu neboli nijaké pochybnosti a on sa s tou predstavou stihol zmieriť. Počas oboch dní pojednávania si zachovával pokoj a aj zvyšných jedenásť dní bez emócií očakával chvíľu, keď súd dopremýšľa a sformuluje text, ktorý teraz drží v rukách.

Odhryzol si zo sendviča a zdalo sa mu, že cesto mu napučalo v ústach. Nevládal ho prehltnúť. Odsunul tanier.

Mikaela Blomkvista po prvý raz odsúdili za trestný čin – prvý raz ho vôbec z niečoho upodozrievali či obvinili. V porovnaní s tým bol rozsudok bagateľ. Maličkosť. Veď sa predsa nedopustil ozbrojeného prepadu, vraždy ani znásilnenia. Z finančného hľadiska však jeho dopad pocíti. Millennium nebolo vlajkovou loďou mediálneho sveta – časopis prežíval z mesiaca na mesiac –, rozsudok pre nich však nebude znamenať katastrofu. Problém spočíval v tom, že Mikael patril k spolumajiteľom časopisu, pričom bol zároveň – a v tom tkvela celá hlúposť – prispievateľom a zodpovedným redaktorom. Odškodné stopäťdesiattisíc korún zaplatí z vlastného vrecka, čo v podstate zmaže celý jeho nasporený kapitál. Časopis zaplatí súdne trovy. Ak budú rozumne hospodáriť, dajú sa zas do poriadku.

Napadla mu možnosť predať byt. To by ho poriadne škrelo. Koncom šťastných osemdesiatych rokov, v období, keď ešte mal skutočné a stále zamestnanie s relatívne dobrým príjmom, sa začal rozhliadať po trvalom bývaní. Chodil na jednu prehliadku bytu za druhou a všetky zavrhol, kým nenatrafil na podkrovný byt s rozlohou šesťdesiatpäť metrov na začiatku Bellmanovej ulice. Predchádzajúci majiteľ si ho začal zariaďovať na obývateľný priestor, no zrazu dostal prácu v nejakej zahraničnej internetovej firme a Mikael sa k rozostavenému bytu dostal pomerne lacno.

Mikael zahodil skice architekta a prácu dokončil sám. Peniaze vložil do rekonštrukcie kúpeľne a kuchyne, na zvyšok sa vykašľal. Namiesto toho, aby položil parkety a vytiahol steny do plánovaného dvojizbáku, vyleštil trámy povaly, latex natrel priamo na hrubé pôvodné steny a najväčšie chyby zakryl niekoľkými akvarelmi Emanuela Bernstona. Výsledkom bol celkom otvorený priestor so spacím kútom za knižnicou a s miestom na jedenie a obývačkou vedľa malej barovej kuchyne. Byt mal dve normálne okná a jedno šikmé strešné s výhľadom na strechy Riddarfjärdenu a Starého mesta. Videl pás vody pri Slussene a budovu radnice. Pri dnešných pomeroch by na takýto byt už nemal. Nechcel sa ho vzdať.

Hrozba, že o byt príde, však nebola nič v porovnaní s tým, že sa profesionálne ocitol na šikmej ploche, z ktorej sa bude dlho dostávať. Ak sa mu to vôbec niekedy podarí.

Kľúčovým slovom bola dôvera. V dohľadnej budúcnosti budú mnohí reportéri váhať nad publikovaním článkov s jeho podpisom. Ešte vždy mal v brandži dosť priateľov, ktorí by akceptovali, že mal smolu či sa stal obeťou hlúpej náhody. Nemohol si však už dovoliť ani jedinú chybu.

Najviac ho však trápilo poníženie.

Všetky tromfy mal v rukách, no aj tak v súboji s pologangstrom v obleku od Armaniho prehral. Hnusný burzový špekulant. Zbohatlík so známym advokátom, ktorý sa počas celého procesu usmieval.

Ako sa to, do pekla, mohlo stať?

WENNERSTRÖMOVA AFÉRA sa začala tak sľubne na palube žltej loďky Mälar-30 počas osláv letného slnovratu rok a pol pred definitívnym rozsudkom. Všetko to bola náhoda, ktorá vychádzala z faktu, že bývalý kolega, teraz lobista v mestskom parlamente, chcel očariť svoju novú priateľku a nepremyslene objednal Scampi na niekoľkodňovú romantickú plavbu štokholmskými šérami. Dievča, ktoré len prednedávnom prišlo študovať do Štokholmu zo svojho malého rodného mesta, sa chvíľku bránilo, napokon sa nechalo prehovoriť pod podmienkou, že na výlet pozvú aj jej sestru s priateľom. Nikto z trojice v plachetnici doteraz nesedel. A problémom bol fakt, že Mikaelov priateľov bol skôr nadšeným než skúseným jachtárom. Tri dni pred odchodom v zúfalstve zavolal Mikaelovi a požiadal ho, aby so svojimi navigačnými skúsenosťami doplnil posádku.

Mikael najprv odmietal, napokon však podľahol predstave niekoľkodňového oddychu v šérach s dobrým jedlom a v príjemnej spoločnosti. Zo sľubov však nebolo nič a celá plavba dopadla horšie, než by sa obával v najhorších snoch. Plavili sa peknou, ale v podstate nudnou trasou z Bullandö cez Furusundsleden rýchlosťou asi päť metrov za sekundu. Kamarátova priateľka už tu dostala morskú chorobu. Jej sestra sa začala hádať s priateľom a nikto z nich nejavil ani minimálny záujem o to, aby sa naučil čo i len základy plachtenia. Rýchlo sa ukázalo, že od Mikaela sa očakáva, že sa bude starať o loď, a ostatní sa budú zapájať dobre mienenými, no celkom nezmyselnými radami. Po prvom prenocovaní v zátoke pri Ängsö bol pripravený pristáť vo Furusunde a vrátiť sa autobusom do Štokholmu. Len kamarátove zúfalé prosby ho prinútili zostať.

Na druhý deň okolo dvanástej, práve včas na to, aby ešte pri arholmskom móle našli voľné miesto, zakotvili a prestreli na obed. Práve dojedali, keď si Mikael všimol žltú M-30, ktorá sa do zálivu plavila len na veľkej plachte. Loď sa tichučko blížila k brehu, jej lodivod vyhliadal miesto na pristátie. Mikael sa obzrel okolo seba a rýchlo pochopil, že do úvahy zrejme prichádza len priestor medzi ich Scampi a susednou loďou. Pre štíhlu M-30 to práve vyjde. Postavil sa na provu a zamával na blížiacu sa loď. Jej kapitán mu pozdrav opätoval a nasmeroval loď k nim. Samotár, ktorý je lenivý na to, aby zapínal motor. O chvíľu už počul rachot kladky a o niekoľko sekúnd na to zmizla veľká plachta, kým chlapík pobehoval po lodi ako ranený potkan, aby loď nasmeroval presne do škáry a zároveň sa postaral aj o jej ukotvenie.

Mikael vyliezol na zábradlie a chlapovi naznačil, že mu môže hodiť lano. Ten ešte posledný raz upravil kurz a takmer s nulovou rýchlosťou majstrovsky loď vsunul priamo k Scampi. Spoznali sa, až keď Mikaelovi hodil lano. Okamžite vybuchli do smiechu.

„Ahoj, Robert!“ zakričal Mikael. „Keby si použil motor, možno by si kotviacim lodiam neoškrel lak.“

„Micke, nazdar. Už z diaľky si sa mi zdal povedomý. Keby som motor vedel nakopnúť, určite by som ho použil. Ten šrot mi doslúžil pred dvoma dňami pri Rödlöge.“

Podali si ruky.

Pred celou večnosťou, na kungsholmenskom gymnáziu v sedemdesiatych rokoch, boli Mikael Blomkvist a Robert Lindberg kamaráti, dokonca blízki priatelia. Ako sa to často s kamarátmi zo školy stáva, ich priateľstvo sa maturitou skončilo. Každý sa uberal svojou cestou a počas najbližších dvadsať rokov sa stretli len zopárkrát. Ich nečakané stretnutie na arholmskom móle bolo prvé po siedmich, či ôsmich rokoch. Zvedavo na seba hľadeli. Robert bol dohneda opálený so strapatými vlasmi a dvojtýždenným strniskom.

Mikaelovi sa ako úderom blesku zlepšila nálada. Keď jeho kamarát aj s nepodarenou posádkou odišli do mesta, aby za obchodom na druhej strane ostrova oslavovali slnovrat, zostal s Robertom pri nakladaných sleďoch a pálenke na palube spomínať na staré časy.

NIEKEDY VEČER, keď už vzdali boj s povestnými arholmskými komármi, utiahli sa do kajuty a po značnom množstve pohárikov sa ich rozhovor zmenil na kamarátske rozjímanie o morálke a etike vo svete obchodu. Obaja si budovali kariéru, ktorá sa v určitom zmysle orientovala na financie. Robert Lindberg po ukončení gymnázia študoval ekonómiu a vstúpil do sveta bankovníctva. Mikael Blomkvist skončil na žurnalistike a väčšinu svojho profesionálneho života zasvätil odhaľovaniu pochybných obchodov práve v oblasti bankovníctva a obchodu. Rozhovor sa zvrtol na morálnu správnosť vyplatenia niektorých odstupných, o ktorých sa v krajine hojne diskutovalo v deväťdesiatych rokoch. Najprv Lindberg udatne bránil aj tie najkontroverznejšie prípady, napokon však postavil pohárik na stôl a uznal, že aj v svete obchodu sa skrýva nejeden podliak. Naraz na Mikaela pozrel vážnymi očami. „Ty, čo sa tváriš ako investigatívny novinár a vypisuješ o ekonomických zločinoch, prečo nenapíšeš nič o Hansovi-Erikovi Wennerströmovi?“

„Nevedel som, že je o čom písať.“

„Tak hľadaj. Do pekla, tak hľadaj. Čo vieš o programe SIB?“

„Hm. Išlo o nejaký podporný program na pomoc rozvoja priemyslu v krajinách bývalého sovietskeho bloku. Skončil sa pred niekoľkými rokmi. Veľmi som sa tomu nevenoval.“

„SIB bol projekt hospodárskej pomoci, ktorý zastrešovala vláda a viedli predstavitelia asi desiatky veľkých švédskych podnikov. SIB dostával štátne záruky na celý rad projektov, dohodnutých s vládami Poľska a pobaltských krajín. Dokonca sa na ňom zúčastňovali aj odbory v úlohe garanta posilnenia odborárskeho hnutia švédskeho typu. Formálne išlo o projekt, ktorý staval na princípe pomôžeme vám pomôcť si a mal tak prispieť k tomu, aby východná Európa postavila svoje hospodárstvo na nohy. V praxi išlo o štátnu podporu švédskym podnikom, ktoré sa v týchto krajinách etablovali v úlohe spolumajiteľov firiem. Aj ten odporný minister za kresťanských demokratov SIB nadšene podporoval. Išlo o postavenie papierničky v Krakove, modernizáciu oceliarní v Rige, cementárne v Talline, a tak ďalej. Peniaze rozdeľovalo vedenie projektu, ktoré sa skladalo najmä z veľkých mien bankového a priemyselného sveta.“

„Išlo o peniaze z daní?“

„Asi päťdesiat percent bola štátna podpora, zvyšok poskytli banky a podniky. Nikomu však ani chvíľu nešlo o ideály. Banky aj podniky rátali s tým, že na projekte poriadne zarobia. Garantujem ti, že inak by sa nezapojili.“

„O koľko peňazí išlo?“

„Počkaj, počúvaj ma ďalej. SIB sa v prvom rade týkal existujúcich švédskych podnikov, ktoré chceli preniknúť na východné trhy. Išlo o veľké firmy ako ABB, Skanska a podobne. Inými slovami, špekulatívne firmy tu nenájdeš.“

„Chceš povedať, že Skanska sa nevenuje špekuláciám? Nebol to náhodou ich riaditeľ, ktorého vyhodili za to, že nechal svojich chlapcov v špekuláciách minúť pol miliardy? A čo ich hysterické nákupy nehnuteľností v Londýne a v Osle?“

„Samozrejme, idiotov nájdeš v každej firme, ale vieš, čo myslím. Aj Skanska je podnik, ktorý čosi reálne vyrába. Nepoprieš, že patrí k pilierom švédskeho priemyslu.“

„Kde vstupuje do hry Wennerström?“

„Wennerström vystupuje ako žolík. Chlapec, ktorý prišiel odnikiaľ, ktorý nemá pôvod v ťažkom priemysle a ktorý tu v podstate nemá čo hľadať. Na burze sa mu však podarilo nahromadiť obrovské bohatstvo, ktoré investoval do stabilných podnikov. Dostal sa k nim takpovediac zadným vchodom.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

PROLÓG

PRVÁ ČASŤ

Motivácia

KAPITOLA 1