Text © Martina Solčanská 2008

Jacket design © Viera Fabianová 2008

Slovak edition © Ikar 2008, 2011 (elektronická verzia)

ISBN 978-80-551-2584-8

I. ČASŤ

1

Bolo príšerne teplo a dusno, napriek tomu, že už bolo po ôsmej hodine večer. Bibiáne sa lepilo tričko na chrbát, každú chvíľu si ho odťahovala. Nezáležalo jej na tom, či ju niekto vidí, len nech sa nelepí. Ďakovala sama sebe, že si dnes vzala tenisky. Pozrela na svoje ubolené nohy, stála na nich celý deň, a ak by mala stáť čo len o päť minút dlhšie, už by asi nevydržala. Zavesila by sa za nohy na lampu ako netopier. Zastala a chvíľku len tak prešľapovala. Bože, ako ju len tie nohy bolia! Priam štípu. Odťala by si ich a hneď. Potkla sa o kopček na chodníku. Asfalt sa jej priam roztápal pod nohami. To nie je normálne, také teplo. Zasa si potiahla tričko. Spomenula si, ako minule stála na zastávke, mala obuté sandáliky na vysokom podpätku, a to je v jej prípade naozaj výnimočné. Zistila, že sa zabára do asfaltu. Podvihla nohu a uvidela jamku, ktorú vypichla opätkom. A ďalšiu a ďalšiu. Ďob! Ďalšia. Urobila z jamiek koliesko. Možno by mohla napísať svoje meno. Alebo srdiečko. Obrátila sa a zistila, že staršia pani, asi päťdesiatročná, na ňu prekvapene zíza. Čo to robí? Ničí asfalt. Systematicky. Keby mala o päť či desať rokov menej, určite by jej vynadala. Ale takto len mlčala a zízala. A nemohla uveriť tomu, že vidí to, čo vidí. Bibiána zastala a pootočila pätou. Nič. Takže teniskou sa asfaltové stopy robiť nedajú. Možno zajtra, keď bude zasa také teplo. Vyskúša to zajtra. Ešte je to ďaleko? Zdvihla hlavu od rozhorúčeného chodníka a pozrela na ulicu pred sebou. Už len táto ulica, zahne a bude doma. Konečne! Stále to bol pre ňu domov, ten dvojizbák na sídlisku jej doteraz akosi nebol pochuti. Je to čudné. Niekedy sa za svoje pocity hanbila. Peter by to určite nepochopil. Nemôže mu povedať, že sa tam necíti byť doma. Bol by z toho smutný. Spomína si, aký bol uveličený, nadšený, keď ho zariaďovali. Bol ochotný precestovať pol Slovenska, len aby našiel správny odtieň sedačky, ktorý by sa hodil k stene, ktorú, prirodzene, predtým vymaľoval. Sám. Všetko urobil sám. Najlepší muž, na chlieb by sa dal natierať. To je svokrina obľúbená fráza. Môj Peťko by sa dal na chlieb natrieť. Aby si už konečne uvedomila, aké má preveľké šťastie, že ho má. Aj ten dvojizbový byt. Bibiána si unavene vzdychla. Konečne stála pred domom. Vchodové dvere zavŕzgali rovnako unavene ako ona. Aj vy ste zničené z toho tepla? Čo keby som vás vzala na pár dní na Island? Na chodbe pozrela do zrkadla. Spomenula si na detský vtip – Neviem, kto si, ale zuby ti vyčistím. No ja viem, kto si, a vyzeráš dosť zle. Zuby ti čistiť netreba, potrebuješ sprchu. A tuším by zniesla aj celkom studenú. Ak to zvládne bez veľkého kriku, pridá sa k skupinke otužilcov, ktorí si hovoria Ľadové medvede. V dome bolo ticho. Asi sú všetci v záhrade. Mama sa vybrala polievať, aby si kvetinky a zelenina spomenuli, čo je to voda. Možno sa aj sama hodí pod hadicu. Bibiána vyšla na dvor a prvé, čo zbadala, bola malá plavovlasá hlávka, ktorá sa kývala zboka nabok. O chvíľku hlávka vyliezla na stôl, za ktorým sedela, a načahovala sa za najvzdialenejšou ceruzkou na stole. Veď potrebuje práve tú. Bibiána si stúpla na špičky a čo najtichšie sa približovala k plavovlasej hlávke, ktorá sa opäť kývala zboka nabok.

„Mamííí,“ skríkla hlávka napaprčene a vykrútila sa ako paragraf, „čo robíš???“

Bibiána sa začala smiať. Jej dcéra bola šteklivá na najneuveriteľnejších miestach. Aj na špičke nosa či na konci prsta. Stačilo sa jej len letmo dotknúť a už sa chichúňala.

„Mamííí, prestaň, nerob mi to.“

„Prestanem,“ Bibiána sa zviezla na stoličku a v tej chvíli pochopila, že to nemala robiť. Už sa z nej nikdy nepostaví.

„Kde sú babka s dedkom?“

„Dedko, išiel... niekam išiel a babka je vzadu v záhrade. O chvíľku pôjdeme polievať, dovolila mi držať hadicu. Neboj sa, dám si pozor, nebudem mokrá. Lucka ma dnes chcela polievať, ale teta Ema jej to nedovolila.“

„Lucia je tu?“

„Už išla k svojej druhej babke a dedkovi. Budú opekať. My si kedy budeme opekať?“

„Keď príde ocko.“

„Mamííí,“ hlas začal prechádzať do plačlivého tónu, „Lucka mi povedala, že náš ocko má ešte jednu rodinu, že má ešte jednu Lenku, ktorú má radšej ako mňa. Preto je stále preč. Že to nie je pravda?!“

Bibiána prevrátila oči. Želina dcéra bola skutočný poklad. Po oboch rodičoch zdedila to najlepšie a najhoršie zároveň. Nebojácnosť, panovačnosť, preskúmala už každý strom v záhrade oboch starých rodičov. Z väčšiny aj spadla, ale to jej nebránilo liezť na ne znova a znova. Vo vymýšľaní bola hotový majster. Zvyčajne to bolo zábavné, ale občas spôsobila aj riadny trapas. Ako keď raz začala v samoobsluhe vykrikovať na staršieho pána, že kradne. Jednoducho bola presvedčená, že práve videla, ako si strčil do vrecka kindervajce. Nestrčil. To bolo nič proti tomu, keď si vsugerovala, že je adoptovaná. Aj si na pieskovisku našla pravú mamu, ktorá sa na ňu chodila z diaľky smutne pozerať. Jedného dňa si zbalila zopár šiat, obľúbeného medvedíka a dala zbohom starému domovu. Žela ju potom našla kdesi na ulici po troch hodinách hľadania, malá sa vypytovala ľudí, či nevideli jej mamu. Vraj nosí taký čierny kabát a má strašne pekné topánky. Žela sa čudovala, že každý len mykol plecom a nechal decko, nech sa tmolí ulicami. Nikto nevolal políciu, nikto sa vážne nezamyslel nad tým, že je dieťa v meste samo. Žela vtedy vybehla do obchodu, a keď sa vrátila domov, myslela si, že je dcéra u kamarátok-susediek, kam občas chodievala. Keď nebola doma ani o hodinu a suseda pokrútila hlavou, že Lucka sa u nich neukázala, Žela sa vybrala do ulíc. Lucia vtedy dostala riadne na zadok a prísľub aj vyhrážku zároveň, že je určite jej dcéra. Vlastne len sesternicinej dcére by napadla taká vec. Nedávno si zasa zmyslela, že Lenkin otec má ešte jednu rodinku, veď prečo by inak stále jazdil preč? Na kamióne predsa nemôže tak dlho jazdiť, niekedy aj desať dní, určite má teda ešte jednu Lenku. A Lenka č. 1 musí predsa vedieť, že má ešte sestru. Mohli by sa spolu hrať. Lucia to vie určite, lebo ujo Peťo jej to minule pošepol a povedal, nech to nikomu nehovorí. Lenže ona je Lenkina veľká kamoška, tak jej to povedala. Lenka č. 1 spustila niekoľkohodinový plač a Bibiána z nej len ťažko dostala, prečo plače. Lucia tentoraz schytala zaucho a Lenku presviedčala celá rodina, že žiadna druhá Lenka neexistuje a jej otecko má len ju a jej mamu.

„Leni,“ Bibiána pootočila dcéru k sebe a pozrela jej do očí plných slz. „Lucia si vymýšľa, veď sme ti to už viackrát povedali. Klame ťa.“

„Ona naozaj klame?“ Lenkine oči sa rozšírili od údivu. Bibiána prikývla. „Ale klamať sa nemá, povedala nám to aj pani učiteľka v škôlke.“

„Áno, klame. Nabudúce, keď s tým Lucia zasa vyrukuje, rovno jej povedz, že je veľká klamárka a klamať sa nemá.“

Plavovlasá hlávka si povzdychla a prikývla.

„Už si tu? Lenka, ideš mi pomôcť?“

„Áno, babi, idem,“ Lenka vyskočila a rozbehla sa do záhrady.

„Už? Mala som pocit, že dnešný deň sa ani neskončí,“ Bibiána hľadela za dcérou, ktorá sa čoskoro stratila medzi kukuricou. „Mami, Lucia jej zasa natárala, že Peter má ešte jednu Lenku. To decko si nedá pokoj.“

„Zasa? Kedy? Veď som bola stále pri nich. Ešte som sa čudovala, ako sú ticho a pekne sa hrajú. Aj Danka ich strážila. Keď odišli, Lenka mi nič nehovorila, kreslila si,“ nerozumela pani Lavková.

„Neviem, kedy jej to hovorila, ale opäť jej s tým dnes hojdala mozog. A choďte už polievať tú záhradu. Ledva vidím, myslím, že sa už nepostavím.“

„Tak tu zostaňte spať.“

„Ale nie, ráno príde Peter. Nech nás nájde doma, Lenka sa už nevie dočkať. Ešteže zajtra nerobím, Maja sa dnes zastavila v práci, bola ako Cigán. Tak nech si to zajtra užije.“

„Babííí, poď už,“ ozvalo sa zo záhrady, „už som všetko pripravila.“

Plavovlasá hlávka sa strácala medzi poduškou a paplónom. Bibiána opatrne chytila telíčko a nadvihla ho k sebe. Lenka sa pomrvila a niečo si zamrmlala. Keď býval Peter na cestách, spávala s ňou, ale ráno sa vráti domov, a tak Lenku prenášala do jej izby. Ráno si nebude pamätať, kde zaspala, dôležité je, že ocko bude späť. A bez druhej Lenky. Bibiána sa zachmúrila. Hádam by mala zavolať Žele, nech zas urobí so svojou dcérou poriadok. Pravdupovediac, neverila, že si to dieťa len tak vymýšľa, oveľa reálnejšia sa jej zdala škodoradosť a snaha niekomu ublížiť. Aj ona si v detstve vymýšľala, bože, čo si ona popredstavovala! Večne jej lietala hlava v oblakoch, mala svoj vlastný svet, ale nikomu neubližovala. Nie, Žele telefonovať nejde. Opekajú u Baniarovcov, navyše je úplne mŕtva. Zaliezla do perín a pričuchla k vôni aviváže. Tak a teraz bude spať. Strašne dlho spať, najradšej by sa už nikdy nezobudila. Nechce riešiť žiadne problémy. Nechce premýšľať nad tým, že Lenke trčia prsty zo sandálok, a ona nemá peniaze na nové. Nechce myslieť na to, že Peter sa kedykoľvek nemusí vrátiť domov. Nechce myslieť na to, kam na týždeň uskladní Lenku, kým opäť otvoria škôlku. Nechce myslieť, že... načo má vôbec myslieť? Bibiána, spi, rozumieš, spi! S tebou je kríž!

Nadýchla sa. Pootvorila oči a videla slabé svetlo. Je ráno? Nie, veď ešte len teraz išla spať. Naozaj nechce vstávať. Nechce ísť do práce. Nechce budiť Lenku, aby ju odviedla k rodičom. Zacítila pohyb. Peter je už doma. Už je teda naozaj ráno.

„Si hore?“

„Nie som, spím. Naveky.“

Peter sa zasmial: „Ale nie...“

„Nie, zobuď ma o šesť hodín, potom možno budem niečoho schopná.“

Pootočila sa. Nakláňal sa nad ňou: „Ako sa mali moje dievčatá bezo mňa?“

„Mizerne.“

„To rád počujem.“

„Spím, naozaj.“

Keď znova otvorila oči, izba už bola zaliata svetlom. Peter ležal na chrbte a pravú ruku mal položenú nad hlavou: „Už si niečoho schopná?“

„To neviem. Vieš, čo ma najviac zabíja? Toto teplo.“

„Je to na nevydržanie. Celý týždeň si bola v robote sama?“

„Áno, dnes je tam už, našťastie, Maja. A aby si bol pripravený, drahá Lucka už zasa našej Lenke včera tvrdila, že máš ešte jednu dcéru Lenku. Ale pevne verím, že malá na to cez noc zabudla.“

„Hm,“ Peter sa zachmúril, „to decko je hrozne otravné.“ Bibiánina rodina ho privádzala do rozpakov. Bolo ich veľa, on sám bol jedináčik, mal len mamu, a tak vždy znervóznel, keď sa okrem svokrovcov zjavili aj Bibiánini krstní a ich deti. Najmä Žela s Monikou mu dávali zabrať. Mama! Mali by k nej poobede zájsť, aj s Bibiánou a Lenkou.

„Poobede chcem ísť k mame. Máš niečo naplánované?“

„Ani nie, len bežné upratovanie.“ Svokra? Rozhodne si vie predstaviť lepšie vyplnenie voľného času.

„Tak pôjdeme?“

„Ako chceš. Kedy ideš zasa preč?“

„V utorok, ale v piatok som späť. A vyzerá to tak, že by som potom mohol mať týždeň voľno.“

„To by bolo skvelé. A výplatu ste už dostali?“

Peter mlčal. Keď uvidel výplatnú pásku, prišlo mu zle. Bolo to zlé, zlé, zlé! Bibiána zarába v obchode minimálnu mzdu, no aj tak jej majiteľka párkrát povedala, nech si za tisícku niečo nakúpi, odráta jej to z výplaty, lebo nemá peniaze.

„Peter, koľko si dostal?“

„Radšej to ani nechci vedieť.“

„No skvelé, Lenke vytŕčajú prsty zo sandálov, na jeseň nemá žiadne poltopánky. Tebe sa už rozpadá bunda...“ Bibiána stíchla. Boli dni, keď už naozaj nevládala. Nerozumela tomu, rátala každú korunu, nakupovala u Číňanov a stále nič. Veľká nula. Nechodili na dovolenky, bývali v dvojizbovom byte a stále mali hlboko do vrecka. Od výplaty do výplaty. Nič iné počas celého manželstva nepoznala. Ani raz si nevydýchli. Minipotraviny na sídlisku objavila, keď bola navštíviť Belu, ktorá prišla na prázdniny z Anglicka. Ďakovala za ne Bohu, pretože o pár mesiacov sa jej končila materská a ich mesto bolo jedna veľká hladová dolina. Lepšie povedané diera.

„Tak kedy pôjdeme k mame?“

„Môžeme hneď, ako sa naobedujeme.“ A naozaj tam musíme ísť? Zasa si vypočuje. A prečo sa u nej niekedy nezastaví, keď je Peťko preč? Taká je sama, potešila by sa spoločnosti. A Lenka je jej jediná vnučka. Áno, je. Lenže prečo má potom také problémy, keď malú treba niekedy postrážiť? Naozaj nemá pocit, že je svokra tak strašne chorá. Bibiánini rodičia sú ešte zamestnaní a dokážu si zorganizovať čas, aby boli s vnučkou. Svokra je na invalidnom dôchodku, pritom Bibiána doteraz nepochopila, čo jej vlastne je. Ale to nič, strávia tam popoludnie, hoci v tomto teple by mohli ísť k vode. Pôjdu zajtra, určite. Lebo v pondelok ide zasa do roboty. A v utorok už ide Peter preč. A kam dá Lenku, keď si mama už vyčerpala dovolenku? No nič, poradí si. Danka zasa povaruje, určite dostane na krk aj Luciu. A tá opäť bude môcť balamutiť jej dcéru. Možno jej teraz povie, že má dokonca aj brata.

2

Monika Hanáková sa narodila pod šťastnou hviezdou. A keby aj nie, správala sa tak, a okolie nakoniec presvedčila o tom, že je to tak. Dlhovlasá, dlhonohá a tmavooká krásavica, ktorej to aj myslelo. Neuveriteľná kombinácia. Monika po skončení gymnázia zamierila do Anglicka. Len tak, nechcelo sa jej ísť na vysokú školu. Rozhodla sa, že nedá zarobiť žiadnej agentúre, kde by zabila čas vypĺňaním dotazníkov. Psy jej neprekážajú, ani iné národnosti či vierovyznania. A postihnuté deti takisto. Ona má jednoducho všetko na saláme a rozhodne nebude platiť za sprostredkovanie. Opíšu jej rodinku ako šťastnú family, ktorá sa už nevie dočkať, aby prichýlila úbohú devu z východnej Európy, a nakoniec sa z nich vykľuje rodinka Adamsovcov. A tak šla na blind. Kúpila si letenku (kto by sa trmácal autobusom?), a keďže sa narodila pod šťastnou hviezdou, bola práve za korunu. A zazvonila u kamošky Bely. Tá už takmer rok žila pod vládou kráľovnej Alžbety v dedinke južne od Londýna a tvárila sa, že na Slovensko sa už nikdy nevráti. Belina rodina nebola proti tomu, aby načas prichýlili rodáčku ich drahej nanny, a Monika sa začala rozhliadať po okolí. Keď objavila Londýn, a najmä Oxford Street, bolo rozhodnuté. Zanechala Belu a ručiace kravy pod oknami a zakotvila u Brownovcov v severnom Londýne. Anglickejšie meno už ani nemohli mať. Daddy John robil niečo okolo počítačov, mummy Jane bola v domácnosti a tvárila sa, že sa venuje výtvarnému umeniu. Obiehala galérie, kupovala nezmyselné hrubé knihy a predovšetkým tvorila niečo... niečo veľmi originálne, čo nikto z rodinky nechápal, ale John nechal, nech sa drahá polovička vyšantí... Potom tu bol Kevin. No, Kevin, okrem toho, že vážil aspoň metrák a od rána do večera hrával počítačové hry, bol vcelku normálne decko. Aj Berta bola normálna, hoci riadne rozmaznaná a na každý Monikin príkaz reagovala – nie a nie. Občas prišiel kopanec či pľuvanec, ale inak pohoda. Pohoda v porovnaní s tým, čo zažívali iné aupairky. Decká ich doškriabali či doštípali a slovnú zásobu im vylepšovali slovníkom desiatej cenovej skupiny. Dovtedy dievčatá ani len netušili, že také výrazy existujú. Raz za čas sa stretli v meste a zmapovávali si život anglických detí. Zvyčajne trpia nejakou poruchou učenia, sú odporné a predovšetkým sú strašní humusáci. Docikávajú sa aj v šiestich rokoch, ale rodičia sa tvária, že je to úplne bežné. Keby nebolo nanny z východu, tak tie deti vyrastajú ako zvieratká. Ktovie, kto by sa s nimi rozprával, pravdepodobne by pri nástupe do školy vydávali len zopár pazvukov. A to radšej ani nespomínajú na špinu či zápach, v ktorom si deťúrence tak rady hoveli. Lenže to už zdedili po rodičoch. Monikiným najprasiatkom bola Mary. Objemná kuchárka zo Škótska, Monika ju vo svojich preveselých e-mailoch a telefonátoch domov nazývala „Lochnesskou“. Bola taká škaredá, že až, a nechutná na entú. Nechty si strihala, napríklad, pri varení polievky, a ak sa rozhodla byť predsa len poriadnejšia, urobila to nad stolom, za ktorým potom všetci spoločne jedli a nechty tam, samozrejme, ostali. Mary nemala problém presúšať sa po dome len tak vo svojom objemnom negližé, prípadne, ako ju Boh (či nejaký škótsky duch močiarov) stvoril, až sa Monika začala obávať o Kevinovu sexuálnu budúcnosť. Keď mu raz našla pod posteľou Playboya, vydýchla si, no keď našla Playboya aj pod posteľou daddyho Johna, radšej sa už prestala nad tým zamýšľať. Aj nad celým Anglickom, stále totiž nepochopila, ako táto krajina môže fungovať. Ustavične mala pocit, že je tu najväčšia koncentrácia idiotov na štvorcový meter. Ale asi nie... Po necelých dvoch rokoch sa teda vrátila domov. Chýbal jej normálny chlieb a jeden vodovodný kohútik na umývadle, a tak jedného rána Brownovcom oznámila, že o týždeň končí. Svorne ju začali oplakávať, prehovárať a tvrdiť, že je najlepšou nanny na svete, a nech neodchádza. Veď sa tu môže dobre vydať. To môže, ale slovíčko dobre jej akosi nepasovalo. Narazila už na zopár východniarok, ktoré do Británie prišli len za týmto účelom. Aj sa im to podarilo, ale či je to dobrý vydaj? Navyše, viazať sa nechcela. A tak prišla domov. Čo ďalej? Niekoľko týždňov postávala na úrade práce. To bola tiež dobrá zábava. Odstála si tam aj hodinu a potom sa jej pani za okienkom spýtala, či má niečo nové. Nie, nič sa nezmenilo. Pani jej teda určila dátum ďalšej návštevy a šlo sa domov. Neuveriteľne efektné. Zakaždým bojovala s myšlienkou, že úradníčke povie – áno, mám niečo nové. Ktovie, či by si vôbec všimla zmenu odpovede. Asi nie. Preveľká zábava bol aj niekoľkotýždňový psychokurz. Bol to akýsi odborný kurz, ako si nájsť prácu, psychokurz pochádzal z jej vlastnej slovnej zásoby. Stretávali sa každý štvrtok dopoludnia, približne dvadsiatka mladých ľudí. Sedeli na stoličkách, porozkladaných v tvare U po miestnosti, a rozprávali sa. Na začiatku povedali, čo za týždeň zažili, aké aktivity podnikli pri hľadaní práce. Keďže všetci boli naladení na rovnakú nôtu, jeden z nich sa raz postavil a predniesol: „Ahoj, som Šimon, som alkoholik, ale už osemnásť dní nepijem.“ A všetci mu zatlieskali. Prednášajúci páni, ktovieodkiaľ, sa tvárili maximálne urazene. Prišli im pomôcť a oni ich majú na posmech. Aj ich hry, keď sa hrali na pohovory (Slečna, mohli by ste si zdvihnúť sukňu, nech vidím, aké dlhé máte nohy. Potrebujem sekretárku s dlhými nohami. Dosť mi na tom záleží.). Bola tam vážne zábava, ale Monika psychokurz nedokončila, záchranné lano jej hodila Žela. Žela už bola rozložená na základnej škole, a tak ju šikovne dotiahla učiť angličtinu. Ovládala ju predsa perfektne, čo na tom, že mala len strednú školu. V školstve jazyky vyučovali len dôchodcovia, prípadne snaživí študentíci. Monika však po pár mesiacoch pochopila, že to nie je nič pre ňu. Slovenské deti neboli síce žiadni anglickí humusáci, ani na ňu nepľuli, ale už to boli iné deti ako jej generácia. Oni sa pred učiteľkou triasli a tieto decká sa z nej ešte aj vysmievali. Navyše, Monika sa hneď stala najkrajšou učiteľkou v škole, a tým bola autorita predovšetkým u starších ročníkov v úplnom háji. Takže ani tadiaľto cesta neviedla. Nakoniec sa jedinou priechodnou cestou ukázala cesta do Bratislavy. Na rozdiel od zvyšku Slovenska, v hlavnom meste bola aj robota. Najprv dennodenne dochádzala, ale keď sa stala riadnou externou študentkou na Ekonomickej univerzite, usúdila, že Bratislava bude pre ňu lepšia ako dočasno-prechodno-trvalé bydlisko. Monika bola totiž poctivá študentka, a tak po sobotách poctivo chodila do školy a poctivo si aj platila, hoci za externé štúdium sa vraj na Slovensku neplatí. Čert aby sa v tom vyznal! Ešteže ten psychokurz bol zadarmo. S bývaním to bolo tiež zaujímavé. Užila si v trojizbových bytoch s ďalšími piatimi spolubývajúcimi, a pritom zistila, že „Lochnessky“ žijú aj na Slovensku. A ešte v horších verziách. Keď skúsila podnájom u starej tety, tá jej liezla do vecí, bývala aj vo veľkom byte so skvelými spolubývajúcimi, hyperlacné nájomné, ale drogoví díleri ako susedia. A tak ďalej, a tak ďalej, aspoň mala o čom doma rozprávať. V podstate jej však bolo dobre. Slušne zarábala, doma sa jej príbuzným o takom plate ani len nesnívalo. Raz za čas si spravila výlet na Oxford Street – to jej z celého Londýna najväčšmi chýbalo. Za lacný peniaz si nakúpila handry, ktoré prišli na Slovensko do módy až po niekoľkých mesiacoch. A chlapi? No, škoda reči! Nejakí boli, nejakí odišli a nejakí budú. Nič dlhé, nič vážne, nič trvalé. A ani jej to neprekážalo, chcela si užívať, nie ako jej sestra Žela, ktorá skončila hneď v druhom ročníku na výške, lebo bola „v tom“, a kariéra v keli. Monika žúrovala, nosila skvelé handry na skvelej postave a posledné týždne mala aj skvelú robotu. Vďaka dokonalej angličtine, ctižiadosti, šikovnej hlavičke, a nebudeme si klamať, aj dlhým nohám, bola výkonnou asistentkou obchodného riaditeľa v nadnárodnej spoločnosti. A nie takou asistentkou, ktorá nosí kávu, prípadne si ju položí na céderomku počítača, ale takou, čo skutočne šéfovi pomáha a robote sa rozumie. A na rozdiel od iných asistentiek neprišla do firmy, aby ulovila nejakého pracháča z manažmentu, ale s cieľom stať sa raz súčasťou vedenia. A tých ostatných chudier jej bolo aj ľúto. Predháňali sa, skracovali si sukne, zväčšovali výstrihy (najsmutnejšie bolo, keď do nich nemali ani čo dať) a rady, v piatich bodoch, ako zbaliť chlapa, sa zo ženských časopisov učili naspamäť. Ak sa im to nepodarilo oficiálne, aspoň sa stali kohosi milenkou. Aj to je výhra, pretože Monika zistila, že štvorpercentná menšina nie je štvorpercentná, ale aspoň dvadsaťpercentná. Ani to jej doma nikto neveril. A to, čo sa malo odohrať v nasledujúcich minútach, bolo tiež ťažko uveriteľné...

Práve stála v oddelení marketingu a hádzala na tamojšiu sekretárku žiarivý úsmev. Ďalšia chudera a riadne vymletá, ale asi dobre fajčí. Ústa by na to mala! Šéf ju sem poslal so zmluvou pre zástupcu, má odkázať, že s podmienkami súhlasia, a keby chlapík nechápal, nech mu veci vysvetlí. Veď Monika vysvetlí, Monika tomu rozumie, niekedy mala pocit, že lepšie ako šéf. Ešte si dokončí výšku a potom ich všetkých rozdrví. Prešľapovala z nohy na nohu a ďalej sa žiarivo usmievala. Nesadne si, hoci jej tá kača s vyžehlenými vlasmi už dvakrát ponúkla miesto. Ten idiot ju necháva čakať. A šéf povedal, že mu to má odniesť hneď, lebo ten chlap na to čaká. Čaká! Čaká, aj ona čaká, chce ísť na obed. Monika pozrela na dvere, najradšej by ich prepálila pohľadom. Ďalší hyperdôležitý pánko. Určite, keď tu má takú fajku. Čo tam toľko robí, krásavicu má predsa pred dverami, žeby mal ešte jednu, ktorá sa mu práve venuje? Monika hodila na sekretárku ďalší žiarivý úsmev a nervózne začala podupkávať nohou. Stojí tu už aspoň štvrťhodinku. Sekretárke zazvonil bzučiak, zdvihla telefón a vzápätí Moniku tromfla v žiarivosti úsmevu. Veď aj tak nemá čo robiť, len ho trénovať.

„Nech sa páči, môžete vojsť.“ Ani dvere jej nešla otvoriť, nech sa strčí, keby bola chlap, tak sa pretrhne. Stisla kľučku a očkom hodila na vizitku pri dverách: Ing. Andrej Princ. No fajn, aspoň vie, ako sa dotyčný volá.

Vošla do kancelárie. Ing. Andrej Princ sa rozhodol prvých pár sekúnd venovať ešte monitoru počítača. Vy dvaja ste sa museli dlho hľadať, pomyslela si na fajku na sekretariáte. Presne takú potrebuje. Konečne zdvihol oči a premeral si ju od hlavy až po päty. A ešte raz. Aby mu náhodou niečo neuniklo. Zdvihol sa a natrčil jej ruku: „Princ.“

„Hanáková,“ Monika svoje meno priam vypľula. Zlosť sa v nej stupňovala. Má si sadnúť? Veď nič nepovedal.

„Ukážte to sem.“

Prosím si kde nechal? Monika mu podala správu a zahľadela sa mu do očí. Mal ich modré. Fakt modré. Neskutočne modré. Začal listovať v správe. Má mu niečo povedať? Aby vedel, že nie je len taká poštárka a že problému skutočne rozumie? Alebo radšej kašľať na neho. Kriste, čo je toto za macha? Cítila, že mu je úplne ľahostajná. Ako keby tu ani nestála. Len si ju premeral a kašľal na ňu. A možno ju o pár dní stretne pred vchodom, ako bude zápasiť s dáždnikom, a ponúkne jej odvoz. Tento ksicht určite nechodí MHD, to na ňom vidieť, v živote ňou nechodil. A potom bude rozmýšľať, kde ju najrýchlejšie pretiahne. Zato vyzerá fakt dobre, to treba uznať. Najhoršie však bolo, že si to zjavne aj uvedomoval, pretože dosiaľ necítila z človeka takú chladnú povýšeneckú sebaistotu. A to v Anglicku postretala zopár osobností, ktoré si mysleli, že mimo ich krajiny sa ľudia živia lovením mamutov a že spia na stromoch.

„Dobre, povedzte, že súhlasím.“

Monika sa strhla. Ing. Andrej Princ na ňu hľadel a podával jej zmluvu. Tentoraz sa ani nenadvihol, načo aj? Jednu odbornú otázku mala na jazyku, ale radšej si doň zahryzla. Možnože to ani nečítal, pretože tomu nerozumie, a tu je len preto, lebo sa doma nudil.

„Rozumiem.“

„Dovidenia.“

Monika zaťala päste. Tak toto bude ešte dlho predýchavať. Zabodla oči do tých ľahostajných modrých okáľov a opätovala pozdrav. Zvrtla sa. Dnes stačilo, ide na obed. Ale tie oči má fakt krásne. Určite na ne balí všetky tie fajky. Už od pätnástich. Pán Ing. Andrej Princ. Monika stisla kľučku a ostala stáť ako obarená. Striaslo ju. V tej chvíli si uvedomila, s kým mala celý čas tú česť.

Zvrtla sa: „Môžem sa niečo spýtať?“

„Áno.“ V tých prekliatych modrých očiach mu jasne čítala: Čo tá tu ešte chce? Čo neodpáli?! Dýcha mi tu môj prevzácny drahý vzduch.

„Nebývali ste pred niekoľkými rokmi v Hlohovci?“

Tak a dostala ho! Zachytila, že ho na niekoľko sekúnd vyviedla z tej jeho dokonalej sebaistoty: „Áno. Poznáme sa?“

Monika sa usmiala. Tentoraz úprimne: „Monika Hanáková, Bibiánina sesternica. Bibiány Lavkovej, chodili ste spolu... na strednej.“

Zasa bol mimo. Tým si je istá. Chvíľu na ňu hľadel a potom aj on vykúzlil dokonalý úsmev. Hádam bol aj úprimný: „Áno, neskutočné. Máš chvíľku čas? Nesadneš si?“

Tak my sme si už aj potykali? A prečo nie. Monika spravila pár krokov späť a sadla si na ponúkanú stoličku. A čas má, hoci by mohla ísť na obed.

„Dáš si kávu?“

„Nie.“

„Nie?“

„Ráno som jednu vypila. Nie som zvyknutá piť veľa kávy.“

„A niečo tvrdšie?“

„Nie,“ Monika s úsmevom pokrútila hlavou. Zaujímavo sa nám to rozbieha, pomyslela si. Pred chvíľou som bola pre teba vzduch a zrazu sa ideme opíjať. Mala by ísť na obed, je už hladná, ale Andrej Princ sa zjavne rozhodol venovať jej niekoľko minút svojho drahocenného času.

„Tak ty tu robíš?“

„Áno, iba od jari.“

„Ja som prišiel až po tebe.“

Áno a hneď na vedúcu pozíciu. Niekto sa vie narodiť.

„Tak mi porozprávaj.“

„Porozprávať? Čo chceš počuť?“ Moniku otázka vyviedla z rovnováhy. Chce počuť o Bibiáne? On sa pýta na Bibiánu? Len tak, po niekoľkých rokoch?

„No o tvojej rodine, kto čo robí. Čo je so Želou?“

Tak toto bude zaujímavé. Monika hľadela na Andreja, ktorý sa vrátil späť do štádia absolútnej superistoty. On sa len tak pýta, čo robí jej rodina. Keď to chce teda počuť, tak mu to povie.

„Žela učí na základnej škole. Vyštudovala chémiu, ale učí aj angličtinu. Vydala sa, má sedemročnú Lucku.“

„Na medicínu nakoniec nešla?“

Monika sa prilepila ešte viac k stoličke. Kristenanebi, on si po toľkých rokoch pamätá, že Žela chcela ísť na medicínu! Čo mu tá Bibiána všetko narozprávala?

„Nie, nešla, hlásila sa ešte raz, ale nedostala sa. Potom otehotnela, tak sa s Matúšom zobrali. Školu dokončila, no a teraz učí.“

„Matúš?“ „No.“

„Nemal nejakú prezývku?“

Monika sa poobzerala okolo seba, celé jej to začínalo pripadať ako v absurdnom sne. V dosť neskutočnom a neuveriteľnom. Kto si ešte pamätá na Matúšovu prezývku? Nikto ho dnes už tak nevolá... Ak si dakto spomenie, už sa z nej aj sami smejú.

„Džovi.“

„No jasné, Džovi!“ Andrej ju opäť obdaril dokonalým úsmevom. Úsmevom, ktorý ho vie predať. Z ktorého sa podlamujú kolená. Monike začínalo byť zle. Asi z hladu. Teraz sa zdvihne a povie mu, že sa už musí vrátiť.

„A čo robia ďalší členovia rodiny?“

„Ja som tu.“

„Aj tu bývaš?“

„Áno, v podnájme. Presťahovala som sa sem, keď som začala chodiť na výšku. Nedalo sa už dochádzať.“

„Kam chodíš?“

„Na ekonomickú.“

„Na akú fakultu?“

„Na obchodnú.“

„Aj ja som tam študoval, ešte len teraz som skončil. Možno sme už na seba narazili aj na chodbe.“

„No možno, ale ja študujem externe.“ Tak krásavec vyštudoval Obchodnú fakultu. Pozrime sa, kam to dopracoval. Neprepadal náhodou?

Má ďalej pokračovať? Asi áno. Takže Paľo.

„Paľo je v Irsku, robí v sklade ovocia a zeleniny. No a Danka ide teraz do štvrtého ročníka.“

Andrej na ňu spýtavo hľadel. Toto chcel počúvať? Takže to by boli Hanákovci, teraz prejde na Lavkovcov. A potom čo? Potom ho má informovať aj o primátorovi mesta? Asi áno.

„Tomáš žije v Košiciach. Priženil sa tam. Má polročnú Dominiku.“ Monika zmĺkla. Už jej ostala len jedna osoba. Nenechávala si ju zámerne na koniec, jednoducho to tak vyšlo. „Aj Biba má dievčatko. Lenku, v novembri bude mať štyri. Zatiaľ máme v rodine samé baby.“

„Biba sa vydala?“

„No, už skoro pred piatimi rokmi.“

„A čo robí?“

„No, čo by asi robila? Predáva v malých zasratých potravinách v jednom vežiaku.“

„Biba robí predavačku?“ opýtal sa prekvapene. „Prečo nie je vo fachu, nerobí s chémiou?“

Predchádzajúca informácia ho zarazila. A čo si myslel? Že robí prednostku mestského úradu?

„No, nič iné jej neostalo. Aj ten flek zohnala po protekcii, u nás vôbec nie je robota. Z materskej sa veľmi vyskakovať nedá. Biba si dlho hľadala robotu. Keď ju konečne mala, riešila, čo s Lenkou. Nechceli ju zobrať do škôlky, lebo mala ešte plienky. Chviľu bola teda u krstných, ale tí ešte stále robia, aj naši ju varovali, aj Dana poobede vypomohla, aj Petrova mama si ju brávala. Občas, veľmi sa do opatrovania nehrnula.“

„Peter?“

„Manžel.“

„A ten čo robí?“

„Kamionistu, čiže niekoľko dní je na cestách, potom je zasa doma. A tak.“ Monika zmĺkla. Vyčkávavo hľadela na Andreja. Už mu všetko zreferovala. Stav účtov rodinných príslušníkov nevie, ale môže mu s určitosťou povedať, že sú biedne. Od výplaty k výplate.

„Ty si sám?“ vystrelila.

Andrej sa strhol: „Myslíš, či som ženatý?“

„Predpokladám, že nie. Máš aspoň nejakú oficiálnu priateľku?“ Monika si spomenula na fajku na sekretariáte. Teraz začína byť na pochybách. Má s ňou niečo?

„Nie, nikto sa po mojom boku nevyskytuje. Aspoň nie dlhšie ako dvadsaťštyri hodín.“

Takže uhádla. Príležitostné fajky. A hneď sa aj prizná. Nerobí si z toho ťažkú hlavu.

„Som sám vojak v poli.“ Monika sa usmiala. Pekne to vystihol. „Žijem sám.“

„Sám?“ Tak tomu celkom nerozumie.

„Moja drahá sestra je niekde v Amerike. Aspoň pred troma rokmi bola, keď som ju naposledy zháňal, ale odvtedy nie sme v kontakte, takže neviem, kde je.“ Monike sa zrazu vynorila v hlave strašidelná spomienka. Bola zahrabaná riadne hlboko, netušila, že sa ešte niekedy vynorí. „Otec zomrel na rakovinu, takže som ostal sám.“

Preglgla. Možno tak ako kreslené postavičky v rozprávkach, že je to zreteľne vidieť. Teraz by mala povedať niečo také, že jej je to ľúto. Lenže takú vetu v živote zo seba nedostala, pripadá jej maximálne trápna. Kriste, Andrej má dvadsaťštyri rokov, a nemá ani jedného rodiča. Sestra je kdesi v Tramtárii. Kto mu bol na promóciách? A kde býva?

„A kde bývaš?“

„V rodičovskom dome.“

„Ty bývaš sám v dome?“

„Áno, na Kolibe.“

„Vau, tak si úplne úžasná partia. Milionár. Nezbalím ťa hneď,“ Monika vybuchla do smiechu. Rozhodla sa hľadieť na celú situáciu z lepšej stránky. Ona má už štvrtý podnájom, spoznala desiatky spolubývajúcich. A niekto si býva sám v dome.

„Pokojne, môžeme si dať niekedy rande.“

„Myslíš, že stojím o dvadsaťštyrihodinový vzťah?“

„Možno by som sa prekonal.“

„Ďakujem, neprosím. Viem presne, aké pipky máš. Nespadám do ich kategórie, viem aj rozmýšľať.“

„Všimol som si.“

„Ty si také veci aj všímaš? Myslela som si, že hľadíš len na kozy.“

„Mám radšej zadky.“

„A môj ti vyhovuje?“

„Úplne.“

„Už si si ho obzrel?“

„Samozrejme.“

Monika sa uškrnula: „Vďaka. Aj za pokec. Radšej idem, som dosť hladná.“

„Tak dobrú chuť.“

Monika sa zasmiala. Asi začne chodievať do tejto kancelárie častejšie. Treba zintenzívniť komunikáciu medzi ich oddelením a marketingom.

„Vidíme sa.“

„Samozrejme,“ Andrej prikývol.

Monika vyšla z kancelárie rozosmiata. Vyžehlená fajka na ňu zízala. Bola tam asi dosť dlho. Čo si si myslela, že sme tam robili, hm? Vidíme sa. Samozrejme. Jasné, samozrejme. Len jedno jej vôbec samozrejmé nebolo. Na víkend plánovala ísť domov. Už sa tam dávno neukázala. A tak rozmýšľala, či podnikne aj jednu návštevu, a len tak mimochodom sa zmieni o tom, koho práve stretla. Ono to vôbec nie je samozrejmé.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

I. ČASŤ

1

2

II. ČASŤ

III. ČASŤ