Text © Denisa Fulmeková 2008

Jacket design © Viera Fabianová 2008

Slovak edition © Ikar 2008, 2011 (elektronická verzia)

ISBN 978-80-551-2545-9

Za najnebezpečnejšie jedy pokladáme tie,

ktoré sa v živých organizmoch akumulujú.

(citát z tlače)

1. kapitola

SOŇU PREBUDILO prudké zabuchnutie dvierok na kuchynskej linke. Takto nimi mama trieskala vždy, keď sa na ňu zlostila, že ešte spí. Vzápätí začula, ako matka prudkým trhnutím vytiahla zásuvku s príbormi, ktoré zlovestne zahrkotali. Z detstva jej tento zvuk pripomínal predzvesť výchovnej bitky. Presne do tejto zásuvky odkladala mama aj varechu, ktorú občas použila na Soňu. „Ja to z teba vytlčiem, vychovám z teba poriadneho človeka, neboj sa!“ vykrikovala, keď sa zaháňala dreveným mučidlom a tvár sa jej krivila zúrivosťou. V takej chvíli ju Soňa zmietajúca sa na dlážke s plačom prosíkala, nech prestane, že už bude poslušná. Po niekoľkých úderoch sprevádzaných Soniným kvílením si mama založila ruku s varechou vbok a druhou, so vztýčeným ukazovákom, mierila na dcéru: „Áno?! Tak odpros!“ Uslzené dievča potiahlo nosom a vystrelo k matke tenké ruky: „Nehnevaj sa, mamička, ja už budem dobrá!“

Matka spustila varechu popri tele a čupla si k dcére: „No vidíš, moja zlatá, načo ma tak rozčuľuješ? Vieš, že ťa mám veľmi rada a chcem iba, aby si ma počúvala. Neplačkaj, no tak.“ Zvyčajne si ju matka privinula a o chvíľu sa im už po lícach rinuli slzy obom. „Dievčatko moje milé, prečo si bola zlá? Vieš, ako ma bolí, keď ťa musím vybiť?“ Matka si Soňu posadila na kolená a rukou jej starostlivo utierala tvár.

Dodnes jej známe hrknutie príborov v zásuvke pripomínalo mamine záchvaty zlosti.

Soňa sa prinútila otvoriť oči. Dnešný deň, ktorý sa za oblokom črtal s optimistickou priezračnosťou prvého jarného počasia, nechcela začať spomienkou na bitky od mamy. Ale čo už, stalo sa, skonštatovala trochu rozladená. Osvedčeným spôsobom sa prevalila na bok a s námahou sa posadila. Brucho už nadobudlo ohromujúce rozmery. Trčalo z jej inak štíhleho tela ako osihotená homoľa. Na predvčerajšej kontrole jej lekárka povedala, že pôrod sa môže spustiť čo nevidieť, hoci podľa kalendára mal jej termín nastať až o týždeň. Soňa zašmátrala na starom perináku, ktorý stál v záhlaví postele a slúžil zároveň ako nočný stolík. Spomedzi rozčítaných časopisov, balíčka papierových vreckoviek, pohára s vodou a pomády na ústa vzala umelohmotný štipec, aby si vypla nepoddajné, husté hnedé vlasy. Vzápätí pocítila pohyb bábätka a inštinktívne si priložila na brucho dlaň. Vedela, že pod srdcom nosí dcéru, a v duchu ju nežne pozdravila menom, ktoré pre ňu prichystala: Olinka.

Vstala a prešla k obloku, aby ho poodchýlila. Výhľad z ich druhého poschodia ostával roky nemenný: tri podobné panelové bytovky, v akej žili aj ony s mamou, a uprostred pomysleného štvorca sídliskovej ulice malé detské ihrisko s chátrajúcou budovou prízemnej škôlky, do ktorej kedysi chodila aj ona.

Vždy keď vyhliadla z obloka, spomenula si na dve statné jedle, ktorých vrcholky sa pri vetre knísali až vo výške ich okien. Na jeseň ich bez milosti vyrúbali. Tienili. Ktorýsi chytrák spísal petíciu: Niekto ich tam pred rokmi vysadil svojvoľne. Vraj náletová drevina. Áno, kedysi daktorí susedia zušľachťovali aspoň malé trávniky pred bytovkami, vysádzali na ne astry, ruže a niektorí skúsili pestovať aj stromy. Dnes tieto spustnuté plochy slúžili podchvíľou na venčenie psov, po astrách či ružiach neostalo ani stopy. A ani nijaké náletové dreviny sem už nezaleteli.

Soňa si vzdychla. Poznala túto ulicu v každom ročnom období a v každom období svojho doterajšieho života. V okolitých panelákoch mala kedysi spolužiačky a kamarátky. Hrávali sa spolu v škôlke, vykračovali si vedno do školy, pred domom spolu skákali gumu. Neskôr sa všetky jej rovesníčky rozpŕchli do sveta, alebo aspoň na vedľajšiu ulicu. Iba ona žije zasa s matkou, deň po dni, v trpkom stereotype a strachu, čo bude nasledovať, až sa jej narodí dieťa.

Soňa cítila, ako jej meravejú končeky prstov. V posledných týždňoch mala pocit, že hoci sa dokotúľala do tehotenského finále, ťarchu svojho tela už ďalej neunesie. A predsa jej neostávalo iné, ako zatnúť zuby a vydržať ďalší vyčerpávajúci deň. Bližšie k materstvu, ale zasa o krok vzdialenejšia od všetkého, čo kedysi tvorilo jej život.

Privrela oblok a na širokú bavlnenú nočnú košeľu si obliekla starý sveter na gombíky. Nosila ho ešte na strednej škole, vtedy sa jej videl moderný. Plietla ho mama. S kolegyňami zo školy si neustále vymieňali nové časopisy o ručných prácach. Šili, plietli, háčkovali čiapky, nadšené z toho, že konečne sa aj na náš trh dostali všetky lákavé a lesklé magazíny o ručných prácach, o akých celé roky iba snívali. „Nech všetci vidia, že aj keď žijeme samy, nič ti nechýba!“ žmurkala, keď na ňu navliekala svoje modely. Kým bola Soňa malá, z každého maminho výtvoru sa úprimne tešila, no neskôr sa desila chvíľ, keď jej mama slávnostne odovzdávala svoj ďalší model. Nechcela vyzerať ako naškrobená oblúzkovaná a obháčkovaná zväčšenina bábiky zo svadobnej torty. Túžila byť samostatná, osobitá, iná.

„Soňa? Soňa! Už si hore?“ Matka ju asi začula, hoci sa snažila byť celkom potichu, aby si užila vzácnu chvíľu ranného pokoja.

Vyšla zo svojej izby do úzkej chodbičky a nazrela do kuchyne.

„Dobré ráno, mami,“ usmiala sa na matku stojacu pri kuchynskej linke. Mierne nahrbená miešala cesto v oranžovej umelohmotnej mise. Soňa si opäť raz uvedomila, ako jej mama starne pred očami. Prehĺbené vrásky od nosa ku kútikom pier a dve zvislé pri koreni nosa medzi očami jej dodávali prísny a večne zachmúrený výraz. Napriek tomu jej mama na nedávno oslávených päťdesiatpäť vyzerá stále výborne. Udržiavaná, pred odchodom z domu vždy starostlivo upravená. Možno už nie taká štíhla ako voľakedy, ale rozhodne nie obézna a zanedbaná ako kopec jej rovesníčok. „Pavlínka, nevyzeráš ani na štyridsať!“ Líškali sa jej na oslave kolegyne. Soňa medzitým krájala prinesenú tortu a so zdesením počúvala falošnícke lichôtky maminých kolegýň. „Našej kolegynke Pavlínke Durgovej by som chcel popriať ešte veľa pedagogických úspechov, nech sa jej medzi nami ďalej darí, a najmä všetko naj, naj, naj!“ rapotal riaditeľ školy, ohyzdný starý seladón, ktorého riedke hrdzavé vlasy už korodovali do nikotínovožltkastého nádychu. Soňa ho nemohla ani vystáť, pamätala sa ešte, ako ho šla ona a neskôr, proti jej vôli, aj matka prosiť o miesto na ich slávnej základnej škole. Tento ošklivý chlap si vychutnal svoju prevahu do posledného dúška. Miesto sa nenašlo, ba čo viac, preradil jej matku z postu učiteľky na vychovávateľku v školskom klube. Ak nechcela odísť zo školy, musela jeho rozhodnutie prijať. Zopár rokov nato jej nehanebne želá k jubileu ďalšie pedagogické úspechy a Soňa si takmer s prevráteným žalúdkom nemohla nevšimnúť, ako na tom ochabnutom žabiakovi visela zamilovaným pohľadom mladá telocvikárka! Soňa sa vtedy v duchu zaprisahala, že aj keby raz, nedajbože, ostala na dlažbe, radšej bude umývať v miestnej vieche krígle, než sa v učiteľskom zbore plaziť pred otrasným riaditeľským jašterom.

„Čo tam tak stojíš?“ vytrhla Soňu z úvah matka. Od oka prisypala do misy s cestom trocha cukru: „Od rána sa tu kvôli tebe babrem s koláčom,“ zahundrala.

„Ale, mami, načo kvôli mne? Veď ma je už dosť, nepotrebujem ďalšie kilá.“ Soňa si uvedomovala, že jej slová môžu matku podráždiť, ale bolo neskoro.

„To mi mohlo byť jasné, že vďaky sa od teba nedočkám! Ty koláč nikdy nespravíš, na to si príliš lenivá. A ľavá!“ zasipela matka. „Som zvedavá, ako sa ty chceš postarať o decko!“

Soňa sa striasla. Bez slova prekĺzla na toaletu a tam jej už tak ako mnohokrát predtým vyhŕkli slzy. Pekne dopadla! Môže sa akurát tak vyplakať na záchode. Na matkinom záchode. S háčkovaným poťahom na poklope toaletnej dosky. Ona, tridsaťročná žena. Vlastne – budúci mesiac už bude mať tridsaťjeden, ako to len šialene uteká! Takto pred rokom by si nebola pomyslela, že znova skončí u mamy, a ešte k tomu tehotná. Takto pred rokom možno trávila čas s Mišom. Ak práve nebola sobota ako dnes, pretože tie on trávil s rodinou a ona s mamou. Možno bol piatok a oni dvaja sedeli na káve, alebo si upíjali z vína kdesi na vernisáži. Alebo, a to je najpravdepodobnejšie, mohli byť u nej v podnájme, v posteli.

Keď si po škole zohnala v hlavnom meste prácu a prenajala si tam garsónku, hlava sa jej krútila od šťastia. Maličký bytík, v ktorom sa človek ledva otočil. Ale zhmotňovali sa v ňom sny o slobode a samostatnom živote! Mame sa garsónka príliš nepozdávala: „Keby si nebola darebná, do Bratislavy by si mohla pokojne aj dochádzať. Ale keď sa ti chce vyhadzovať ťažké peniaze za krpatý prenájom, nech sa ti páči!“ Soňa však vytiahla pádne argumenty: „Mama, v časopise sa nerobí od do, budem musieť chodiť aj na spoločenské podujatia, na premiéry. Chceš, aby som odtiaľ vždy bežala na posledný autobus alebo vlak?“

Matka len nespokojne vrtela hlavou, ale musela uznať, že inak jej dcéra novinársku kariéru nespraví.

Ale aj tak od Sone vyžadovala, aby na víkendy chodila domov a podrobne jej referovala, čo sa cez týždeň stalo. Lahodilo jej, keď sa potom kolegyne v pondelok pýtali, čo nové v Bratislave a aké články chystá Sonička do Šiesteho zmyslu.

Pôvodne chcela mať pani Durgová z dcéry učiteľku. Vlastne nie, radšej profesorku. Na gymnáziu, u nich v meste. Jej sa nikdy nepodarilo dostať sa do zboru na gymnáziu, vždy sa musela plahočiť na zédeeške. Keď Soňu prijali na pedagogickú fakultu, nikdy počas štúdia jej nezabudla zdôrazniť, že neštuduje za učiteľku na základnej škole. Napokon Soňa spromovala, dostala červený diplom a nielenže sa nenašlo miesto na gymnáziu, ale ani u nich na základnej. Keď vtedy Durgová išla prosíkať riaditeľa, nech jej Soničku zamestná, ten len bohorovne krčil plecami. Rád by, ale sám nevie, čo spraví, keďže k novému školskému roku naňho zo školskej správy tlačia, aby prepustil dvoch učiteľov. Nakoniec takmer vyrazil práve starú Durgovú, ale keďže počas prázdnin jedna z vychovávateliek školského klubu dostala mozgovú porážku, uvoľnené miesto ponúkol na sklonku prázdnin Soninej matke. Tváril sa pritom veľkoryso a o mieste pre jej dcéru už nepadlo ani slovo.

„Keď nepôjdem učiť, svet sa nezrúti, mama.“ Soňa dokonca cítila čosi ako úľavu, a keď sa prvýkrát hlbšie zamýšľala nad tým, či sa vôbec chcela stať učiteľkou, so zdesením si uvedomovala, že táto vízia jej celé štúdium spôsobovala úzkosť. Pri predstave, že jej kariéra bude navlas podobná tej matkinej, ju premáhala nechuť.

O pár dní Soňa rozjarene oznamovala: „Ozvala sa mi spolužiačka, ide robiť do novej redakcie. A stále hľadajú redaktorov, vraj môžu byť aj čerství absolventi. Dohodli sme sa, že sa tam pôjdem ukázať.“

Durgová ostala zarazená. „Si si istá, že je to robota pre teba? O čom tam budeš písať, veď si študovala pedagogiku!“

Na dcére však videla, že sa teší, a ona, zostarnutá učiteľka už takmer vo výslužbe, bez dôležitých kontaktov, vplyvu a podpory jej nemohla ponúknuť lepšiu alternatívu. A aby Soňa sedela doma, alebo šla robiť čosi podradné, len aby sa silou-mocou zamestnala, to sa jej, veru, nepozdávalo.

„Dobre, skús! Si šikovná, istotne to zvládneš!“ odsúhlasila dcére jej rozhodnutie.

Soňa prešla z toalety do kúpeľne. Pustila vodu a zadívala sa na seba do zrkadla. Videla poblednutú osobu s trochu opuchnutými očami a dávno neupravovaným obočím. Prestala si vylepšovať odtieň vlasov medenou farbou a už niekoľko týždňov sa nenamaľovala. Kedysi v Bratislave sa nalíčila, hoci šla iba vyniesť smeti. Držala sa vtedy prácne vybudovaného imidžu atraktívnej ženy zubami-nechtami. Šminky, parfumy, pekné oblečenie, dôvtipne vybraté doplnky – tešilo ju starať sa o seba, vyzerať príťažlivo a zožínať obdiv.

Odrazu mala pocit, že od odchodu z jej malého garsónkového útočiska neuplynuli mesiace, ale celé roky. Netušila, ako zo všetkých tých starostlivo dodržiavaných rituálov pestovania krásy, dôslednosti pri zlaďovaní šiat, vždy žiarivej a precízne načechranej hrivy vlasov ostane jedného dňa len úbohé torzo. Soňa vzala z poličky svoju kozmetickú tašku so šminkami. Má si ju vari pribaliť k veciam nachystaným do pôrodnice? Otvorila necesér a pohľadom sa potešila spomienke na tlačové besedy o nových rúžoch, voňavkách či extra zhusťujúcich špirálach. Zopár z nich jej ostalo, hoci medzitým ich iste prekonali lákavejšie nové výrobky. Priblížila si necesér k nosu. Vábivá aróma chémie skrášľovania jej vzdialene pripomenula glanc firemných prezentácií, efektných stojanov s kozmetikou a diskrétnych darčekov. Vytiahla čiernu ceruzku a namaľovala si na horné viečka ostrú linku. Mala však pocit, že vyzerá ako tehotné strašidlo. Odložila kozmetiku a pre zmenu ovoňala novú detskú vaničku, ktorú s mamou zatiaľ položili na práčku. Zacítila podivne lahodnú zmes novoty plastu, ružovej farby a čistoty. V Soninom mozgu sa tento osobitý čuchový vnem premenil na krátky okamih šťastia – čoskoro v nej bude kúpať svoje dievčatko.

Vyzliekla si nočnú košeľu, opatrne vliezla do vane a pustila na seba teplú sprchu. Zišlo jej na um, že ak vydrží pekné počasie, popoludní by sa s mamou mohli ísť prejsť.

Soňa začula, ako v byte nad nimi započal sused svoju sobotnú prácu s vŕtačkou. Nechápala, ako môže niekto týždeň čo týždeň vŕtať do panelov nové a nové diery.

„Ten idiot zasa vŕta!“ oznámila jej mama, akoby ona nepočula. Mama vošla do izby s čerstvo odkrojeným rezom ovocnej bublaniny naservírovaným na porcelánovom tanieriku. Soňa si práve zastlala posteľ a do starej čiernej tašky, ktorú už mala dobré dva týždne zbalenú do pôrodnice, si doložila ešte krém na tvár a digitálny fotoaparát, čo jej požičal bratranec.

„Neprosím si,“ odmietavo posunula tanierik na okraj perináka.

„Pre koho som to robila?“ nahnevane sa spýtala mama.

„Nehnevaj sa, nemám chuť,“ odvetila Soňa potichu. Bábätko sa v bruchu nepokojne zamrvilo a chvíľu mala pocit, že si vyložilo nohu na jej rebro. Premkla ju bolesť, nie síce urputná, no zato dôrazná. Zatajila dych, aby sa vedela lepšie sústrediť na to, čo jej zmenené telo signalizuje.

„Čo ti je?“ Mama ju jemne chytila na lakeť. „Nechceš si sadnúť?“ Tón maminho hlasu znel odrazu prekvapujúco zmierlivo a Soňa v duchu dojato konštatovala, že matka ju nemôže nemať rada.

Soňa pokrútila hlavou. „Mama, mne sa zdá, akoby som mala kontrakciu.“

„To budú len cvičné sťahy, poslíčkovia, veď vieš. Keď si sa mi mala narodiť, cítila som to hocikedy, hádam aj dva mesiace pred pôrodom.“

Soňa sa oprela dlaňami o kríže: „Bolia... Jasná kontrakcia, veď hádam sa mi to nezdá.“

„Nezmätkuj, ešte nemáš termín. Dáš si koláč a bude dobre, nič sa neboj,“ ubezpečila Durgová skôr seba než Soňu.

Soňa len odmietavo zavrtela hlavou, a keď bolesť povolila, sadla si na posteľ.

„Čo je s tebou, dieťa? Hádam nejdeš ozaj rodiť!“ zahorekovala mama.

„Zavolaj radšej Martinovi, či by ma nezaviezol do nemocnice,“ poprosila Soňa. Bratranec Martin jej v poslednom čase robil vodiča i prepravcu nákupov pre nového člena rodiny a takisto sa jej ponúkol, že až príde čas, rád ju do pôrodnice odvezie autom.

„No, ako myslíš, ale ak to bude planý poplach, Danka bude zbytočne naštvaná. Videla si, ako minule zazerala.“

„Je mi to jedno,“ zaúpela Soňa. „Danka musí nejako vydržať, aspoň kým porodím. Dajako jej to vysvetli.“

Stará Durgová zlostne stiahla kútiky úst smerom nadol: „Ja tej drzej sprostani nič vysvetľovať nebudem. Ale Martin je dobrý chlapec.“

Obe už čakali iba na Martinov príchod. Soňa sedela schúlená v kabáte na posteli a matka bez ustatia pobehovala po byte a bez prestania sa jej vypytovala, či nezabudla to či ono.

„A občiansky, občiansky máš?“

„Mám,“ prisvedčila Soňa a zasa nervózne pozrela na hodinky. Vedela, že Martinovi bude trvať cesta maximálne dvadsať minút, no teraz váhala, či sa nemala do pôrodnice vydať pešo. Konečne sa ozval zdola zvonček. Matka sa vyklonila z obloka a kývla Martinovi, že už idú.

Keď vyšli z brány, Martin vyskočil z auta a pobehol k ženám: „Čo ste nepovedali, bol by som prišiel aj hore.“ Načiahol sa za Soninou napchatou taškou, ktorú teperila mama. Batožinu šikovne naložil do svojej zánovnej béžovej octavie a sadol si za volant.

„V nemocnici sme o minútku,“ usmial sa na Soňu sediacu vedľa neho, ale videl, že sesternica nemá záujem o konverzáciu.

„Vy ste otecko? Odhadujem, že do večera bude dieťa na svete, zatiaľ ešte môžete ísť domov,“ informoval Martina postarší službukonajúci lekár, ktorý vyšiel z vyšetrovne.

Martin sa usmial: „Ja som tu len ako vodič, je to moja sesternica.“

„Aha.“ Lekár mal v úmysle plynule pokračovať nemocničnou chodbou ďalej, no stará Durgová vstala z koženkovej lavice pred ambulanciou a rozrušeným hlasom naňho spustila: „Ja som jej matka, pán doktor! Smiem tu čakať, kým porodí moju vnučku?“

Lekár prekvapene pozrel na Martina, akoby v ňom hľadal spojenca: „Ako chcete, ale ešte sa načakáte!“

Martin starú Durgovú opatrne objal okolo pliec: „Teta Pavla, nechceš ísť na chvíľu ku nám? Mama by sa potešila, dáme si kávu.“

Durgová sa však zo synovcovho objatia rýchlo vymanila: „Budem tu, aby som jej bola nablízku.“

Lekár zmizol za presklenými dverami a Martin sa rozpačito rozlúčil: „Nemám ťa teda hodiť domov? Hm... Tak budeme s mamou čakať na správy. Zavolaj nám potom, dobre?“

Durgová prikývla a zo všetkého najväčšmi si želala, aby ju už Martin nechal na pokoji. Až keď odišiel, dovolila si pohnúť viečkami, spod ktorých sa jej vykotúľali zadržiavané slzy. Jej Soničku tam niekde za dverami pripravujú na pôrod a ona by šla voľakde kávičkovať? Bože, veď to bolo len nedávno, čo takto porodila ona ju.

2. kapitola

DURGOVÁ SA vrátila domov ešte pred večernými správami. Zobliekla si tmavomodrý baloniak, v ktorom celý čas sedela v nemocnici, a zavesila ho na vešiak. Napätá, že ju niekto pošle preč, ostávala na nemocničnej chodbe v kabáte, celé hodiny akoby na odchode.

V hlave si donekonečna premietala scénu, keď sa krátko po piatej vytratili posledné návštevy pacientok a k nej, prilepenej na koženkovú lavicu, pristúpil s formálnym úsmevom postarší lekár, ktorý Soňu predpoludním prijímal. „Máte vnučku, gratulujem! Ukážkový pôrod, všetko šlo rýchlo, matka i dieťa sú v poriadku.“

Durgová vstala a v posvätnej úcte k lekárskemu stavu odrazu nevedela, čo povedať: „Ďakujem,“ zahabkala. „A prosím vás, pán doktor, mohla by som ju aspoň na minútku vidieť?“ Lekár súhlasil, hoci sa netváril extra prívetivo.

Soňa vyzerala strhaná. „Malú odniesli na novorodenecké, neukázali ti ju?“ opýtala sa matky a na bledých ústach sa jej zjavil náznak úsmevu: „Je krásna, nádherná!“

„Neukázali,“ sklamane odvetila Durgová. Ktovie prečo, ale asi pod vplyvom kadejakých článkov o moderných pôrodoch očakávala, že v tejto chvíli bude hľadieť na idylický obraz svojej dokonalej dcéry so sladko búvajúcim dieťaťom v náručí.

„Ale máš to za sebou, to je hlavné,“ ubezpečovala matka Soňu, hoci si uvedomovala, že teraz by tu namiesto nej mal stáť otec dieťaťa a držať jej dcéru za ruku. Lenže na to by bola musela mať Soňa viac rozumu, pomyslela si naštvane Durgová a s veľkým sebazaprením čo najmiernejšie povedala: „Pôjdem domov. Zajtra ti donesiem dobrý obed, aby sa ti spustilo mlieko.“ Soňa prikývla a viečka sa jej zachveli únavou. Matka by ju rada objala, ale zároveň sa v nej dvíhala vlna nevôle, že dcéra si za všetku bolesť môže sama.

Akoby jej tisíckrát nebola opakovala, nech sa nevláči so ženatými! Tisíckrát to isté dookola. „Kde na tých ženáčov chodíš, prosím ťa?“ zalamovala nad dcérou rukami. Občas jej zišlo na um, že by o dcérinom živote asi nemala vedieť toľko detailov, ale sama ju roky učila, že matke musí povedať všetko. „Komu sa chceš zdôverovať, ak nie vlastnej matke? Jedine ja to s tebou myslím úprimne!“ Vedela na dcéru zatlačiť správnym spôsobom a poznala, kedy jej dieťa klame a kedy sa z neho konečne derie pravda. „Zasa si zaľúbená?“ Prevracala oči, pretože na dcére rozpoznávala neklamné znaky novej aférky. Soňa opäť prichádzala domov plná tajomnej krásy a zvodného ženstva. Zatvárala sa v izbe, búšila do klávesnice starého počítača a vyhovárala sa na veľa restov, ktoré musí neodkladne dokončiť. Matka však vedela, kedy má Soňa skutočnú redakčnú robotu a kedy od nej skôr bočí, lebo sa bojí odhalenia. Dcérino samičie fluidum matku dráždilo, ba až privádzalo do zúrivosti.

„Nie že si zasa narazíš ženáča,“ varovala Durgová dcéru, keď na nej znova badala známe príznaky.

„A keby hej?“ Soňa vzdorovito pozrela na matku a Durgová ľutovala, že Soňa už nie je malé dieťa, aby vytiahla varechu a dobre ju scápala.

„Keby hej, tak si pomyslím, že si sa v tej Bratislave už fakt načisto skurvila,“ doložila mama tvrdo. Hneď jej bolo jasné, že aj ďalší dcérin vzťah je bezperspektívny. „Ide ti už na tridsať, spamätaj sa! Kolegyne sa ma pýtajú, prečo si také pekné, múdre dievča ešte nikoho nenašlo. A čo im mám povedať? Že z mojej dcérenky sa stala somarica, čo robí matrac ženáčom?“

Soňa spupne pokrčila plecami: „Čo ma je po tvojich malomeštiackych kolegyniach. Nech sa starajú o svoje dcéry a tučných manželov!“

Zmienka o tučných manželoch mamu odzbrojila. Dcéra jej tým naznačila, že môže byť rada, ak sa nemusí starať ešte aj o nejakého otravného obézneho chlapa, čo večne vylihuje pred televízorom. Prototyp mužov, akých doma obskakujú mamine kolegyne.

„Musíš ho nechať a nájsť si niekoho, kto je ťa hoden,“ naliehala mama a vzápätí sa vypytovala: „Ako sa vlastne volá?“ Nárokovala si poznať meno muža, s ktorým jej dcéra stráca svoje najlepšie, posledné najlepšie roky!

„Mišo,“ odvetila Soňa.

„Čo Mišo? Aký Mišo?“ srdila sa matka. Celé týždne prevaľovala dcérinho milenca na jazyku iba ako „toho ženáča“, ale keď mal zrazu ženáč konkrétne krstné meno, chcela poznať aj jeho priezvisko, vek, profesiu, majetkové pomery a okolnosti krachu jeho manželstva. Soňa napokon kapitulovala a vyrozprávala matke, ako sa s Michalom Sedlákom zoznámila na tlačovej besede; šlo skôr o náhodu, možno priam o jednu z osudových, keďže Mišo ako spolumajiteľ reklamnej agentúry bežne na tlačovky nechodil. Matka s nevôľou pozorovala, ako sa Soňa vždy celá rozžiarila, keď sa rozhovorila o amantovi. O jeho šarme, charizme, skvelých úspechoch jeho reklamnej agentúry. Ale na Soninom čele sa okamžite objavili aj linky prvých dvoch vrások medzi obočím. To keď matke rozprávala, ako sa Mišo zmýlil vo svojej manželke, fádnej a príliš materialisticky zameranej žene, s ktorou si už dávno prestal rozumieť. Vo všetkom! Úplne iné názory, iný vkus, iný prístup k výchove syna.

„A podal už žiadosť o rozvod, keď si s ňou tak strašne nerozumie?“ pýtala sa stará Durgová a v duchu si vravela, že hádam sa to na súde rýchlo utrasie a rozvod bude uzavretá záležitosť hneď po prvom pojednávaní.

Svadba by potom mohla byť tak do polroka, rátala Durgová. Veľmi si nevedela predstaviť, čo môže robiť spolumajiteľ reklamnej agentúry, ale vetrila, že asi pôjde o finančne zaisteného muža, ktorý by jej dcére poskytol život na úrovni. Keď sa však pokúsila rozkrútiť nové kolo otázok, napríklad, v akej štvrti hlavného mesta býva, aký typ je tá jeho žena, a najmä, či už o všetkom vie, Soňa sa šikovne z debaty vyšmykla. Viac povedať nechcela a bársaký naoko nevinný rozhovor sa skončil hádkou. „Jeho rozvod sa ťa netýka, to už nechaj na nás!“

„Len či, moja zlatá! Takíto chlapi striedajú milenky ako na bežiacom páse! Dnes ohlupuje teba, zajtra si nájde inú!“ prorokovala.

„Neboj sa, mama, Mišo je úplne v poriadku. Manželstvo mu nevyšlo, ale veď to ani tebe s otcom, tak načo tie predsudky, prosím ťa?“

Durgovú to popudzovalo: „Do môjho manželstva s tvojím otcom ťa nič nie je! Navyše, mňa zaujíma iba to, či sa tvoj ženáč rozvedie a koľko bude musieť platiť na decko. Nie som až taká zaostalá, aby som ti zakazovala zobrať si rozvedeného... Hoci, ty by si si zaslúžila slobodného, takého, čo ešte nie je poznačený... “

„Mama! Preboha, aké zobrať? My sa nechceme brať, nechceme si to kaziť!“ odporovala Soňa. Takto sa dokázali dohadovať a vadiť celé víkendy. Pomedzi nepodstatné rozhovory o upratovaní, nákupoch, varení alebo o návštevách u tety Márie sa neustále vznášal Mišov duch, jeho dosiaľ nerozvedené, vlastne ešte sa ani nerozvádzajúce manželstvo a Sonine neradostné perspektívy.

Durgová vošla do kuchyne, ale nezažala. Sadla si v prítmí k neupratanému stolu. Stala sa babkou a z jej dcéry je matka. Obe sú zdravé. Mala by sa radovať a obtelefonúvať rodinu a známych. Ale čo z toho, keď nakoniec všetko dopadlo presne tak, ako Soni predpovedala? Nakoniec mala pravdu! Ako vždy! Zadosťučinenie však neprichádzalo, veď dôsledky bude musieť znášať s dcérou ona. Cítila sa akási ubolená. Celé tie hodiny strávené na nemocničnej chodbe trávila mysľou pri rodiacej dcére, pomyslene za ňu dýchala i tlačila a popritom sa triasla napätím a nervozitou. Najotravnejšie však boli spomienky. Prúd výjavov spred celých desaťročí, z ktorých k nej doliehala ozvena zaľúbenej ženy. Vydávala sa z lásky, rozvádzala sa z čistej nenávisti. Úsečka medzi týmito dvoma bodmi jej vnútorného naladenia merala sotva tri roky. V podstate len banálna životná epizóda, keby ju bola vedela prekročiť. Dosiaľ však nechápala, ako sa ona, v tých rokoch ambiciózna, šikovná a zodpovedná študentka, mohla tak pomýliť vo výbere partnera.

S Radovanom sa zoznámila na študentskej brigáde. On budúci architekt, ona budúca učiteľka. Na gymnáziu! – doložila so smiechom, keď sa jej na to spytoval. On z malého mestečka, ona z blízkej dediny. Aká milá náhoda, že hoci takmer susedia, dokopy sa dali na celkom inom konci republiky! „Ako to, že som si ťa nevšimol skôr? Najkrajšiu?“ často si ju doberal a popritom skladal poklony jej pôvabu. Pavlína oplývala zvláštnou gráciou a prirodzenou eleganciou. Málokto by bol predpokladal, že toto štíhle, vždy hrdo vzpriamené dievča pochádzalo z jednoduchej vidieckej rodiny. Mama predávala v obchode, otec drel na družstve. Človek by skôr tipoval, že sa v detstve v sprievode guvernantky presúvala z lekcií francúzskeho jazyka na hodiny klavíra. V skutočnosti vyrastala Pavlína, podobne ako jej jednoduchšia a zemitejšia sestra Mária, v otupujúcom rytme socialistických výročí a dedinských prvomájových veselíc. Na rozdiel od Márie sa však Pavlína horlivo učila a na vysvedčeniach nemala nikdy horšiu známku ako jednotku.

Po promócii musel ísť Radovan na rok na vojenčinu. Pavlína zatiaľ usilovne študovala a v hlave už do najmenších podrobností plánovala svadbu.

Predstavovala si, že po svadbe sa im možno podarí získať byt v hlavnom meste. Chcela minimálne štvorizbový, aby každé dieťa malo samostatnú izbu. Plánovala dve, najlepšie chlapca a dievča. Po Radovej vojenčine sa vzali, i keď svadba prebehla skôr v tichosti a skromnosti. Ženích ju presvedčil, že treba šetriť na bývanie a veci s ním súvisiace. Nakoniec získali štátny byt na sídlisku v jeho rodnom meste. Len dve izby, ale utešovala sa, že na začiatok im to stačí. Rado sa zamestnal v projekčnej kancelárii miestneho podniku. V práci sa rozhodne nešiel pretrhnúť, napokon, ani doma neprejavoval veľa aktivity. Typický flegmatik, ktorý chce dni prehniť v závetrí. Pavlína si zlostne uvedomovala, že takto Rado kariéru veľkého architekta nespraví. Na jej námietky ju však vždy iba odbil, vraj, veď ani ona neučí na gymnáziu. Potom otehotnela a mala dojem, že kvôli dieťaťu sa bude Radovan viac usilovať.

Sonička sa narodila koncom apríla. V tej istej budove, kde sa dnes narodila Olinka, akurát na inom poschodí. Spomienky na vlastný pôrod sa jej v prostredí nemocnice vyjavovali do najmenších detailov. Hodiny na vzdychárni, prísna sestra, čo vydávala strohé príkazy, a odmeraná lekárka, ktorá dokopy povedala sotva dve vety. Jedna z nich sa ozvala do žalostného plaču práve narodenej Sone: „Máte dcéru.“ Na druhý deň sa objavil Radovan s kyticou ruží, ale sestrička mu ju prikázala odniesť preč. Kvety boli na oddelení zakázané. V mysli sa jej vynáral Radovanov obraz, jeho vysoká silueta, tmavé vlasy, trochu bohémsky padajúce do čela, a jeho typický psí pohľad, rozpaky krížené s nerozhodnosťou: „Pavlínka, mám prísť aj zajtra?“ Kývla rukou: „Nemusíš, keď máš prácu.“

Vedela, že Radovan nemá naliehavú prácu. Chcel sa len vyhnúť nepríjemnému prešľapovaniu na nemocničnom linoleu a Pavlíninmu spýtavému pohľadu, či sa po pôrode dieťaťa konečne niečo zmení.

On však nechcel čeliť ničomu. Nijaké projekty, nijaká aktivita navyše, nijaká angažovanosť, nijaký záujem pohnúť sa z malého mesta ďalej. „Čo nám tu chýba, Pavlínka?“ nechápal a to ju ešte väčšmi rozčuľovalo. Kým ona sa celý deň starala o Soničku, Rado sa z práce zastavoval na pive. Neoznačila by ho priamo za alkoholika, to zasa nie, ale čosi ju na jeho mdlom bytí povážlivo dráždilo. Darmo však muža presviedčala, dávala mu ultimáta, vyratúvala, čo už mohli mať, keby sa viac snažil. Akosi nemohla prežrieť, že existencia s mrnčiacim deckom a apatickým manželom na malomestskom sídlisku je všetko, čo pre ňu život nachystal. Začalo sa obdobie jej úporného tlaku na Radovu premenu a jeho čoraz častejších nemých odchodov ktoviekam. Podala žiadosť o rozvod, aj keď Sonička ešte nemala ani pol druha roka. Všetci jej dohovárali: Nerob to. Nič ti nechýba.

Najmä sestra do nej húdla. Mamu už v tom čase nemali, päť rokov dozadu ju zrazilo auto a otec sa krátko nato rozpil. O nič sa nezaujímal, stával sa z neho mlčanlivý čudák. Zopár rokov po Pavlíninom rozvode pochovali aj jeho, vraj rakovina, už sa nedalo ani operovať.

Staršia sestra Mária, Martinova mama, sa vždy tak trocha cítila Pavlíninou tútorkou: „Zbláznila si sa? Načo sa ideš rozvádzať? Máš malé decko! No a čo, že ti nepomáha! Chodí na pivo? A ktorý nechodí? Aj môj chodí, je tam toho! Nie je vám zle, veď už máte vlastný byt a Rado iste časom zoženie aj väčší.“ Nepočúvala nikoho. Sestru ani priateľky.

Radovana už nemohla ani vystáť, samu ju prekvapovalo, ako rýchlo ich vzťah kolaboval a všetky švy, ktoré ich držali pokope, sa náhle uvoľňovali rýchlosťou páranej priadze.

Durgová vstala a zažala svetlo. V očiach ju zarezalo, privrela ich a opakovane zamrkala. Čierna hodinka jej dobre padla, ale neznášala neporiadok a všade navôkol ho teraz bolo viac než dosť. Na linke stál plech s bublaninou, ktorú ráno piekla pre Soňu. V chvate už nestihla ani umyť riad a preložiť koláč na priehľadnú plastikovú tácku, ako to mala vo zvyku. Odštipla si kúsok zo žltého cesta a vložila si ho do úst. Mala by tiež umyť dlážku, vlastne vydrhnúť celý byt, aby prišli Soňa s malou do čistého. Začne zajtra, hneď ráno, napokon, má na to ešte zopár dní, aspoň jej nebude otupno.

Nenávidela samotu, ktorá ju vždy po dcériných odchodoch do Bratislavy zadúšala s nemennou intenzitou. Teraz mala na krátky okamih znovu pocit, že dcéra odišla do svojej garsónky v Bratislave, aby jej v piatok milostivo priniesla plnú tašku špinavej bielizne.

Durgová naplnila rýchlovarnú kanvicu vodou a do prázdnej šálky vložila vrecúško čaju. O chvíľu zelené svetielko zhaslo a ona naliala vriacu vodu až po samý okraj hrnčeka.

Vedela, že jej dcéra je teraz celkom nablízku. Bezbranná. Samozrejme, pomôže jej, hoci vtedy, keď sa Soňa zaťala a nechcela ísť na interrupciu, sa zapovedala, že jej nechá takú nerozumnosť vyžrať do poslednej omrvinky. Napokon to už vyzeralo, že Soňu nalomila.

„Nebuď sprostá!“ vybľakovala po nej, keď zasa cítila, že váha. „Urob to, kým je čas. Decko nie je hračka, uvidíš, ako ti zmení život! S mojou pomocou nerátaj!“ zastrájala sa.

Soňa vtedy odišla do Bratislavy. Durgová jej pár dní naschvál nebrala telefón a potom sa pre zmenu odmlčala Soňa. Matku to štvalo a dvíhala sa v nej vlna zúrivosti. Čo sa má čo odúvať? Veď ona do tej Bratislavy príde a spraví jej v redakcii taký škandál, že hneď budú mať o čom písať! Vyšklbe nepodarenej dcére všetky vlasy! Bože, koľko sa snažila, ako ťažko ju vychovala! Obetovala sa! A teraz sa jej dcéra cynicky otočí chrbtom? Odrazu, keď už matka nie je ochotná znášať dôsledky jej vzťahov, odrazu ju chce vymazať zo života?

Durgová sa hecovala, ale do Bratislavy nevycestovala. Jednostaj čakala na zazvonenie telefónu a na to, ako v slúchadle začuje dcérin milý hlas a jej obligátne – „ahoj, mami, ako sa máš?“ Napokon sa jedného dňa dočkala. Vlastne večera. Už ležala v posteli a čítala román, čo si popoludní požičala z knižnice. Vstala a rozbehla sa k telefónu. Vedela, že to bude Soňa.

„Ahoj, mami, to som ja, Soňa.“ Z plačlivého tónu Durgová okamžite pochopila, že sa čosi stalo. Na sekundu si zaželala, aby jej dcéra nariekala iba preto, lebo sa nevie zmieriť so zákrokom. Zároveň si uvedomovala, že v zaťatosti sa Soňa podala na svojho otca. Mohla do nej hučať koľko chcela, napokon si aj tak urobila po svojom.

„Čo je, moja zlatá?“ spýtala sa vtedy opatrne.

„Mami, ja som v nemocnici...“ rozvzlykala sa Soňa.

Matka stále dúfala, že pre zákrok: „Čo sa stalo, Sonička?“

„Začala som krvácať, hrozí mi potrat, ale dali mi lieky, hádam to zastavia... Strašne sa bojím!“

Durgová mlčala. Vedela, že dcéra je v moci hormónov a apelovať na zdravý rozum je zbytočné. Veď jediné dobrodenie, ktoré by teraz Soňu mohlo postretnúť, by bolo, keby o decko prišla prirodzene. Opäť by mala šancu nájsť si niekoho slobodného, šikovného a lepšieho než ženatého podvodníka.

„Neboj, neboj, všetko bude v poriadku,“ počula sa chlácholiť dcéru a zatúžila si ju privinúť. Predsa len, bolo to jej malé, neposlušné dievčatko.

„Mami, mami,“ zadúšala sa plačom Soňa.

„Neplač, moja zlatá, lekári ti pomôžu, nestrachuj sa.“

Na druhý deň už Durgová sedela v autobuse smerujúcom do Bratislavy. V taške nabalené kompóty a papuče, aké si kázala Soňa priniesť. Nevideli sa sotva dva týždne, a predsa mala pocit, že jej zatiaľ dcéra utiekla do veľkej diaľky. Pomaly sa zmierovala s tým, že jej dcéra sa stane slobodnou matkou. A keď jej potom Soňa v nemocnici radostne oznamovala, že krvácanie ustalo, aj sa potešila. Vždy si priala pre Soňu lepší osud, než mala ona, no v bratislavskej nemocnici, kde sa Sonina pekná, súmerná tvár ponárala do bieleho vankúša, pochopila, že ani pre jej dcéru sudičky asi neprichystali nič lepšie.

Vytiahla vylúhované čajové vrecúško z hrnčeka a zahodila do odpadkov. Z plnej šálky sa pri manipulácii vylialo trochu tekutiny na kuchynskú linku. Tak veľmi si želala, aby jej dcéra bola šťastná!

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola