Denisa Fulmeková

Topánky z papiera

Text © Denisa Fulmeková 2009

Illustrations © Jana Farmanová 2009

Jacket design © Viera Fabianová 2009

Slovak edition © Ikar 2009, 2011 (elektronická verzia)

Redigovala Nataša Ďurinová.

Maľba na obálke Jana Farmanová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 14. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2556-5

1. kapitola

„TY SA NEOBLIEKAŠ?“ Vojtech stál vo dverách obývačky, v každej ruke jedna viazanka. Hana zdvihla zrak od obrazovky laptopu a presne vedela, akú ďalšiu otázku jej položí. „Čo myslíš, ktorú si mám vziať?“ v tielku a tmavých nohaviciach od obleku skúmavo hľadel na kravaty, akoby sa od tohto rozhodnutia mohlo odvíjať čosi dôležité.

„K modrej košeli?“ odhadla správne a prstom ukázala na bordovú. „Vojto, dnes ozaj nemám náladu. Strašne ma vytočili s tými prachmi!“

„Prosím ťa, nejaký chmuľo, čo ti vráti faktúru? Keď príde Valeš zo zahraničia, iste sa to vyjasní. Tak poď už, prosím ťa.“

„Fakt sa mi nechce. Okrem toho mi ide o ôsmej seriál...“ O párty vedela už dávno, ale nemala najmenšiu chuť vstať od práce a odkráčať s Vojtom na ďalší slávnostný večer banky s dôležitými klientmi. Celý čas si bude vymieňať zbytočné vety s ľuďmi, ktorých nezaujíma a ktorí zasa nezaujímajú ju. Usmievať sa, odštipkávať vidličkou z tanierika a trpieť na vysokých opätkoch.

„Prosím ťa, aký seriál?“ odbil ju a pokračoval: „Nechápem, ako tie kraviny môžeš sledovať. Veď je to stále o tom istom! Kým sa nevyspí každý s každým, budú nakrúcať do aleluja. Ale na druhej strane,“ počula ho už z kúpeľne, kde si pred zrkadlom pozapínal košeľu a potom uviazal bordovú kravatu, „prečo nie, každý máme svoje. Ja futbal, ty seriály, okej, som demokrat. No keď ti ponúkam večerný program, tak hádam nepôjdem sám?! Budú sa na teba pýtať, mám im povedať, prepáčte, ale moja žena sa namotala na toho zubára zo seriálu a ostala doma na gauči?“

Hana zaklapla laptop, vstala a pozorovala odo dverí Vojtecha, ktorý si pred okrúhlym zväčšovacím zrkadlom pozorne zastrihával dlhý chlp, čo mu nedôstojne vyrastal z nosnej dierky.

„Vidím, že čosi o tom vieš, Vojtulík. Myslím si, že by si mal do svojho fascikla vstupných testov zaradiť aj otázky o výbere televíznych programov. Baby, ktoré pozerajú seriály, nemilosrdne vylúč už v prvom kole a fanúšikov futbalu tlač dopredu. Iste ti to zjednoduší prácu, hm?“ Bokom ho vydurila spred zrkadla: „Tak ma konečne pusti, nech zamaskujem otrávenú prekladateľku a milovníčku stupídnych seriálov na šťastnú komparzistku vašich firemných podujatí!“

Vojtech ustúpil a poslal jej do zrkadla úsmev: „A ja... som fešák?“

Obaja sa rozosmiali. Potľapkala ho po bruchu: „Najväčší fešáci chodia so stiahnutým bruchom, to nevieš?“

„Akoby nie!“ Vojto sa zhlboka nadýchol, našponoval a vtiahol brucho na najvyššiu možnú mieru: „Ale najväčší prúser je, keď ti žena povie: Stiahni brucho, a ty ho už máš stiahnuté!“

„To je starý vtip, nie?“ uškrnula sa.

„Starý, ale treba doň dorásť!“ Povolil brucho a v rozmarnej nálade vycúval z kúpeľne, aby sa mohla nalíčiť.

Rozveselil ju, ale kdesi v hĺbke stále cítila napätie. Dnes jej telefonoval nový manažér z Medidisu, vraj tlačia náklady dolu a musia jej upraviť honoráre za preklady odborných textov. „Ako to myslíte?“ spýtala sa, ale podľa chladného a mierne arogantného tónu vedela veľmi dobre, čo sa dozvie. Navyše chlapík volal vo chvíli, keď si už asi hodinu overovala istý odborný termín. Hodina strateného času pre jediný výraz a do toho telefonát, že za prácu dostane menej, než je zvyknutá!

„Prepáčte, ale hovoríte o sume, ktorá je už pre mňa neprijateľná,“ odvetila manažérikovi čo najdôraznejšie, aj keď správne tušila, že dotyčný v nej má veľmi slabého protivníka.

„Nie je problém, ak to nechcete robiť.“

„Nepovedala som, že to nechcem robiť,“ odvrkla, ale manažér už celú vec uzatváral.

„Dohodnite sa s doktorom Valešom. Hoci pochybujem, že vám bude donekonečna ustupovať.“ Keďže hlas v telefóne znel mierne výsmešne, pochopila, že komusi v Medidise, firme obchodujúcej s liekmi a výživovými doplnkami, poriadne leží v žalúdku.

Také čosi rozhodne nečakala: do Medidisu chodievala len veľmi sporadicky a s každým komunikovala výlučne pracovne. Výnimkou bol iba doktor Valeš, teda Paľo, druhý manžel jej dlhoročnej kamarátky Sylvie.

Hana prešla z kúpeľne do spálne a odtiahla posuvné dvere na vstavanom šatníku. Znechutene si pomyslela, že si nemá čo obliecť a nakoniec sa bude musieť nasúkať do čiernych puzdrových šiat z pichľavej vlnenej látky. Mala počúvnuť Sylviu a vyraziť s ňou minulý týždeň do Rakúska. Jej priateľka razila svojské teórie, napríklad, že „nakupovanie by malo byť rovnako pravidelné ako menzes“, na ktorých sa zabávala s kŕdlikom podobne naladených kamarátok. Hana si odjakživa, teda ešte z obdobia vysokoškolských štúdií, uvedomovala Sylviinu krikľavú povrchnosť, ale takisto ako zástupy jej ctiteľov, podľahla kúzlu jej bezprostrednosti. Hanu očarúvali jednoduché poučky zo Sylviinho sveta, v ktorom šlo všetko ľahšie a život sa javil ako veselá dámska jazda obchodným centrom. „Príliš dramatizuješ,“ mávla Sylvia rukou, keď jej Hana chvejúcim sa hlasom rozprávala, ako Filipa odprevadili na letisko a že ho až do Vianoc neuvidí.

„Stále je to môj malý Filipko,“ vzdychala a srdce jej zvieral smútok.

„Panebože, Hana, si normálna? Veď už má pätnásť! Chceš z neho vychovať dilina, čo sa bude v tridsiatke chodiť žalovať mamičke na frajerky?“ Keď však Sylvia zbadala, že Hana len horko-ťažko zadržiava slzy, chlácholivo dodala: „Ale no tak, neblázni. Filip je rozumný chalan a nemohli ste preňho spraviť viac, než mu vybaviť pobyt v Amerike.“

„Bojím sa o neho, zatiaľ bol najdlhšie desať dní v tábore.“

„Prosím ťa, veď na sviatky ho budeš mať doma! Buď rada, že vám to vôbec schválili, čo som počula, decká neradi púšťajú.“

„Lenže potom znovu odíde... A vráti sa až na konci školského roka!“

„Ubehne to, neboj, moja!“

Hana si pripomenula Sylviine slová a v duchu si predsavzala, že si od nej v istých veciach musí brať príklad. A určite by sa s ňou mala vídať častejšie. Ide jeseň, potrebuje načerpať optimizmus.

Zamyslená automaticky vytiahla zo skrine neveľmi obľúbené tmavé pichľavé šaty a odstránila z nich malú nitku. Celý večer bude nervózna z ich drapľavého zovretia, ale na druhej strane nijaké iné tak efektne nelichotia jej postave. S malými perleťovými náušnicami a elegantnou listovou kabelkou sa v okamihu premenila na noblesnú dámu.

„Ktovie, čo teraz robí Filipko,“ povedala Vojtovi, keď už našušorení vychádzali z bytu. Filip odišiel len pred dvoma týždňami a jej sa naozaj zdalo, že už je to sakramentsky dlho. Iste, skoro každý deň jej poslal mail, ale nemohla od chlapca v puberte očakávať, že napíše viac, než zopár strohých viet o doprave, počasí alebo dajaký vtipný postreh zo života hostiteľskej rodiny.

„Podľa mňa je rád, že ho nebuzeruješ.“

„No dovoľ, kedy som ja niekoho buzerovala?“ ohradila sa.

„Kedy? Stále!“ zasmial sa Vojto, no keď videl, ako sa Hane medzi starostlivo upraveným obočím objavila priečna vráska, pre istotu dodal: „Ale my ťa, samozrejme, milujeme, aj keď nás diriguješ! Sme veľkorysí a máme pochopenie pre tvoje sklony k panovačnosti!“ Priateľsky ju štipol do zadku, ale Hana nezareagovala.

„Čo nič nehovoríš, mám pravdu, však?“ doberal si ju ďalej, no bezvýsledne. Na slovné prestrelky nemala náladu ani energiu. Vojtech diaľkovým ovládačom otvoril garáž, ktorú mali hneď pri dome, presnejšie pri ich malej sympatickej bytovke. Bývali tu už desať rokov a dodnes si pamätala na inzerát, ktorý objavila v novinovej prílohe o realitách: Nadštandardný 4-izbový byt, tehla, lodžia, v tichom prostredí neďaleko centra. Po miniatúrnej dvojgarsónke na sídlisku jej krásny priestranný byt pripadal ako sen. Vášnivo sa pustila do malých úprav i zariaďovania, a pritom so zadosťučinením uskutočňovala všetky svoje predstavy o bývaní, o ktorých dovtedy len snívala v stiesnenom panelákovom provizóriu. Filipko hneď dostal samostatnú izbu a s Vojtom si zariadili útulnú spálňu. Konečne nemuseli pred spaním rozťahovať starú pohovku, čo im po svadbe milosrdne darovala Vojtova tetka. Vojto dokonca najmenšiu zo štyroch izieb zariadil ako pracovňu, kde mala pôvodne svoj stolík i policu so slovníkmi aj ona, ale postupne si pracovné teritórium vykolíkovala v obývačke. Keď bolo vonku pekne, pracovala na lodžii, odkiaľ sa jej otvárala panoráma na niekoľko vzdialených firemných budov, ale najmä na lesopark, takže pohľadom sa kedykoľvek mohla kochať meniacimi sa ročnými obdobiami. Vrtochy počasia nadobúdali v spojení s prírodnou scenériou príjemnú melancholickú poetiku. Nie raz jej prišlo milé, keď Vojto s Filipom hovorili o obývačke ako o „maminej izbe“, hoci ozajstný pokoj tu mala iba vtedy, keď bol Vojto v práci a Filip v škole. Pravda, momentálne bolo už dva týždne v byte tichšie a ona sa zopárkrát prichytila, ako sa okolo tretej díva na hodinky a podvedome očakáva, že zaštrkocú kľúče a jej syn sa priženie zo školy ako veľká voda s otázkou, čo je doma na jedenie.

Nevdojak si vzdychla.

„Čo vzdycháš, to budeš teraz celý večer odutá?“ Vo Vojtovom hlase zacítila náhlu podráždenosť a chlad, hoci na samotný fakt, že sa jej nechcelo ísť na večierok, už v podstate zabudla. Vnútro jej zovrela ľútosť, ale aj hnev.

„Už nemám právo ani na jeden posratý vzdych?“

Úkosom sa zadívala na jeho tvár upretú na vozovku, známy profil s výrazným obočím, okuliarmi s tenučkým rámom, decentne pristrihnutými svetlohnedými vlasmi, ktoré už na spánkoch šediveli, a rovný, máličko predĺžený, akoby sústredený nos, pre ktorý si ho často doberala.

„A ja? Nemám snáď právo na normálnu manželku? Takú, čo v jednom kuse nebrble?“

„No dovoľ?!“ Hana zvýšila hlas, skutočne nechápala, prečo sa napaprčil kvôli jedinému ustaranému vzdychu. „Keď ti prekážam, mal si povedať ešte doma, nemusel si ma so sebou trepať ako prívesok na kľúče!“

„Vidíš?! Práve si dokázala, aká si neznášanlivá!“ Vojtech pridal plyn, predbehol auto vo vedľajšom pruhu a na oranžovú prefrčal cez križovatku.

„Zbláznil si sa? Chceš nás zabiť?“ Hana sa kŕčovito držala sedadla a inštinktívne zapierala nohu o podlahu, akoby brzdila.

„Tak ma nerozčuľuj! Keď šoférujem, láskavo drž zobák!“

Stíchla, ale Vojtova povýšenosť a bezočivé slová jej vohnali slzy do očí. Zišlo jej na um, že ak sa rozplače, vyjde nazmar celé jej mejkapové dielo a rovno si môže vziať taxík a odterigať sa s rozmazanými očami domov. Potlačila ľútosť, ale prudký hnev ju nútil povedať čosi ostré a zraňujúce. Trasúcim sa hlasom však zasipela iba dve uštipačné vety: „Takto sa môžeš rozprávať s riťolezmi na vašom večierku! Ku mne si takéto veci nedovoľuj, jasné?“

Odbočili na príjazdovú cestu k štýlovému zámočku za mestom a už z diaľky videli vstupný portál dramaticky osvetlený fakľami. V ich žiare čakali v špalieri čašníci s uvítacím drinkom.

Vojtech zaparkoval bez jediného slova. V tvári sa mu zračila zlosť, ale Hana si beztak neodpustila ďalšiu poznámku: „Vyzerá to na peknú snobáreň!“

Vystúpili, zaistil dvere auta a hneď vyrazil vpred, za ňou, cupitajúcou na opätkoch, sa ani neobzrel.

Dobehla ho až pri dverách, kde si práve podával ruku s dvoma podobne namosúrenými a vážnymi mužmi. Očami hľadala ich manželky alebo hocikoho, kto by sa tu cítil aspoň spolovice tak nepatrične ako ona. Skrátka, túžila po spoločnosti dajakej spriaznenej duše, aby s ňou mohla glosovať okolité dianie a zbaviť sa napätia, ktoré sa v nej v takýchto chvíľach hromadilo.

Vzala si z tácky elegantný pohár na dlhej stopke s perlivým šampanským a postavila sa o krôčik za Vojta, nevdojak naznačujúc, že patrí k nemu, ale zároveň si nerobí nárok zapojiť sa do konverzácie.

„Mhm, zbožňujem prosečko!“ mľaskol uhladenejší a mladší z mužov a znudená tvár sa mu okamžite rozžiarila spokojným úsmevom. Kým svoju šticu nagéloval do akoby roztopašne strapatého účesu, musel trčať pred zrkadlom minimálne dvadsať minút, odhadla v duchu Hana.

„Myslíte, že je to pravé Proseco? Nezdá sa mi!“ pochybovačne zakrúžil šampanským v pohári druhý muž, starší, tučnejší a tváriaci sa mimoriadne svetaznalo.

„Tak žeby Freixenet?“ zamumlal Vojto a Hane zišlo na um, že to vlastne nie je tak dávno, čo sa im zdal klasický Hubert hriešne drahým silvestrovským výstrelkom.

„Prosím vás, poznám svoje prosečko! Najlepšie mi chutí na svahu, keď sme na lyžovačke v Taliansku!“ pokračoval biznismen s nagélovanou hlavou.

„To sa vám chce, na lyže do Talianska?“ V svetobežníkovom hlase zaznel mierne pohrdlivý tón, ale hneď dodal na vysvetlenie: „Páni, ja sa už v zime ťahám len do tepla. Seychely, Maledivy, prípadne ešte tak Dubaj.“

„Tak na Dubaj,“ zopakoval po ňom Vojtech a s obidvoma si štrngol, pričom chytil Hanu okolo drieku a prisunul ju bližšie do kruhu. „Prepáčte, páni, nepredstavil som vám svoju manželku.“

Hana sa zdvorilo usmiala.

„Je mi potešením,“ uklonil sa nagélovaný, prijal jej podávanú ruku a predstavil sa, kladúc dôraz na každú slabiku svojho mena.

„Baštecká, teší ma,“ predstavila sa aj svetobežníkovi, ktorý sa viditeľne zberal pobozkať jej ruku, ale napokon, na Haninu úľavu, bozk iba naznačil, zato si však neodpustil seladónsku lichôtku určenú Vojtechovi: „Netušil som, že máte takú pôvabnú manželku!“

Vzápätí si všetci upili z pohára a Vojtech sa rozlúčil s vyslobodzujúcou frázou, že sa ešte uvidia.

Vplávali dnu, do priestranného vysvieteného foyeru, kde sa miesili všetky značky parfumov s arómou teplých jedál, ktorá tam prenikala z hlavnej sály. Cez roztvorené dvojkrídlové dvere mohli zahliadnuť nachystané švédske stoly i vzorne zoradené a vyleštené nerezové nádoby. Hana podľa vône odhadovala, že obsahujú chutný guláš z diviny alebo teľacie frikadelky s bylinkovou omáčkou.

„Preboha, to čo bolo za idiotov? Prosečko, Seychely, prípadne ešte tak Dubaj!“ napodobnila blažený prízvuk, s akým si dotyční vychutnávali zvuk týchto slov.

„Médiá.“ Vojtech pokrčil plecami, tým nepriamo naznačil, že sa pri nich jednoducho musel pristaviť.

„Uf, novinári?“ Hana sa nechcela zasa škriepiť. Nad hádku z auta sa povzniesla, pretože teraz pre ňu Vojto v dave ľudí znamenal pevný bod, jedinú záchranu v mori vážnych a vážených osôb, z ktorých poznala nanajvýš zopár jeho kolegov z banky. Matne si síce vybavovala, že niektoré tváre už videla na podobných podujatiach, ale v podstate jej splývali do jedinej naparfumovanej masy.

„Kdeže, manažment,“ objasnil jej Vojtech.

„Dúfam, že po oficiálnej časti sa dlho nezdržíme,“ šepkala mu prosebne do ucha, keď sa pomaly predierali tlmene konverzujúcim davom. Často sa však museli zastavovať a podávať si ruku s ďalšími a ďalšími dôležitými persónami.

„Neboj,“ uistil ju Vojtech. Mrzelo ho, že na ňu v aute tak vyletel, ale skutočne neznášal, keď ho znervózňovala pri šoférovaní. Naopak, miloval ju, keď cítil, ako sa ho celá vyplašená drží ako kliešť a poslušne cupitá po jeho boku. „Si tu dnes najkrajšia,“ zašepkal, aby zahladil pachuť hádky. Navyše mu skrslo na um, že by sa naozaj mohli vypariť čo najskôr a doma by jej rozopol tie čierne šaty, v ktorých vyzerá bohovsky dobre! Zachytil zopár mužských pohľadov upretých na Hanu, ktorá ani vo svojich tridsiatich ôsmich rokoch nestrácala nič zo sviežosti a pôvabu prirodzenej nežnej blondínky. Pri smiechu sa jej síce okolo očí už robili drobučké vrásky, ale práve tie dodávali jej tvári istú zrelosť a múdrosť. Keď ju niekedy večer sledoval, ako si do okolia očí starostlivo nanáša krém, podpichoval ju: „Si dlhovlasá, dlhonohá blondínka, máš modré oči. Nezdá sa ti, že keď tam hore rozdávali krásu, mala si priam nehoráznu protekciu? Skutočne nechápem, prečo tak urputne bojuješ proti trom vráskam!“

„Bežná prevencia, zlatko. Ale pokojne ma chváľ ďalej, dobre sa to počúva a účinkuje to stokrát lepšie než tento predražený krém!“

„Ahá!“ zasmial sa. „Takže ty vlastne chceš, aby si ľudia mysleli, že si moja tretia a aspoň o dvadsať rokov mladšia manželka?!“

„Nie, postačí mi, keď sa náš pôvodný šesťročný rozdiel vizuálne nikdy nezotrie!“

„A nemám sa pre istotu aj ja niečím natierať?“

„Pre istotu repelentom, Vojtulík. Nalietali sem komáre!“

Pri spomienke na nedávny letný večer sa Vojtech pousmial. Hana ho vedela pobaviť, ale na druhej strane aj poriadne rozčúliť. Ako nikto na svete!

„Ešte sa hneváš?“ spýtal sa jej počas riaditeľovho prejavu a nijako osobitne nezvažoval, či si má akurát teraz vyjasňovať situáciu.

„Hej,“ prikývla s detskou spurnosťou, takže tušil, že hnev už asi len predstiera.

„Tak dobre,“ chytil ju nenápadne za ruku a ona si ju síce nie razantne, ale predsa len vymanila.

„Fakt si ma naštval,“ zašuškala. Akási pani sa veľavravne obzrela, aby naznačila, že ich šepot ju vyrušuje.

Hana sa dívala na pestrú zmes lahôdok na švédskych stoloch a zvažovala, či si čosi naložiť na tanier, keď sa už týždeň usilovala nejesť neskôr než po šiestej. Letné zmrzliny a kadejaké dovolenkové prehrešky sa premenili na štyri nežiaduce kilogramy, s ktorými sa chcela čo najrýchlejšie rozlúčiť.

Vojtech debatoval v ďalšej škrobenej skupinke, a tak sa rozhodla, že predsa len čosi z lákavých pokrmov ochutná. Najväčšmi sa jej páčili farebné obrazce z oranžového melóna, šunky, ananásu a syrových guľôčok.

Pri stoloch s nevôľou zaregistrovala mierny stisk. Decentní hostia si naberali jedlo len s ťažko potláčanou netrpezlivosťou, aby vyberané chute pocítili čo najskôr na jazyku. Nejaká dáma pritom nezvládla cestu s napichnutým kúskom melóna až k svojmu tanieru, a keď s čľupnutím spadol do misy s exotickou omáčkou, rýchlo sa vzdialila s ospravedlňujúcim úsmevom.

Hana si pozorne naložila dva plátky šunky, syrovú rolku a tri bobuľky hrozna. Vzápätí s úľavou odstúpila od stola, aby si našla prijateľné miesto mimo najväčšieho návalu.

„Ako vždy striedma, disciplinovaná. A, samozrejme, krásna. Ako vždy.“

Hana sa strhla. V sekunde pochopila, že niekto ju pozoroval už vo chvíli, keď sa sústredila na švédsky stôl, a hoci ju zmiatlo miesto deja, čas i množstvo rokov, ktoré ju od tohto hlasu delilo, len čo sa zvrtla, pocítila ľahký závrat.

„No ahoj, Hani.“

Ešte vždy stála ako obarená, v ruke tanier s dvoma plátkami šunky, syrovou rolkou a tromi bobuľkami hrozna. Miesil sa v nej strach i radostné vzrušenie. „Ahoj,“ odvetila.

V ležérnom tmavom obleku s jemnými prúžkami, zato bez predpísanej kravaty, len v nedopnutej čiernej košeli, stál pred ňou René Royt Rubač.

2. kapitola

VYPLA PÍPAVÝ budík mobilu a v polospánku podľa zvukov registrovala, ako Vojto prepína rozhlasové stanice, varí kávu a napokon za sebou pribuchuje dvere. Inokedy by bola dávno na nohách a úzkostlivo by kontrolovala, či si vzal Filip desiatu. Prípadne by už sedela za počítačom a vzorne ťukala do klávesnice. Prevalila sa na bok a našmátrala na nočnom stolíku telefón, aby zistila, koľko je hodín. Konečne sa prinútila otvoriť oči a zaostriť zrak na displej mobilu. Prepánajána, deväť! Zdalo sa jej, že Vojto odišiel nanajvýš pred piatimi minútami, od jeho odchodu však uplynula celá hodina! Nevedela presne definovať, čo ju odrazu oprávňovalo cítiť sa natoľko bohémsky, aby ráno nevstala a vyvaľovala sa v posteli. No v hĺbke duše si musela priznať, že jej nepokojný spánok pretkaný množstvom mätúcich snov, ako aj rannú malátnosť, malo pravdepodobne na svedomí červené víno. Najprv ono nečakané stretnutie s ležérne šviháckym Reném Roytom Rubačom, a vzápätí milá náhoda, keď v dave objavila bývalú kolegyňu Alenu. Už dávnejšie zaznamenala, že Alena je úspešnou autorkou ženských románov. Keďže si boli kedysi blízke, neraz mala chuť zavolať jej a pozvať ju na kus reči, no nikdy sa nerozhýbala k činu.

„Hanbím sa, ale zatiaľ som si od teba nič neprečítala!“ priznala sa Hana.

„Musíme sa niekedy stretnúť na káve.“

„Dávno som ťa chcela pozvať!“

„No vidíš, aspoň ti donesiem moju poslednú knihu. Som zvedavá na tvoj názor!“ Alena sa zľahka dotkla jej ramena a zdvihla pohár k perám. Hana v duchu skonštatovala, že spisovateľský úspech dodal kedysi nenápadnej vydavateľskej redaktorke sebavedomie, ba dokonca aj istý šmrnc. Napriek rokom, ktoré ubehli, vyzerala Alena Kapustová-Kucharčíková pestovanejšie a udržiavanejšie než kedykoľvek predtým, hoci nikdy nepatrila do kategórie ohromujúcich krásavíc.

„Na môj názor?“ zarazila sa Hana a podala Alene svoju vizitku. „Panebože, veď ja večne vysedávam nad odbornými textami a beletriu čítam čoraz menej.“

Alena mávla rukou, vzala z podnosu ďalšie dva poháre červeného a jeden jej podala. „Tak na to, že sme sa znovu stretli!“

Hane sa dávno nestalo, že chcela niekde ostať dlhšie než Vojto. No včera večer ju naháňal on a očami naznačoval, aby sa rozlúčila, nech konečne vypadnú domov. Navyše, keďže šoféroval, dal si len zopár hltov „prosečka“ a celý zvyšok večera pil len minerálku.

Keď sa mu konečne podarilo odtiahnuť ju od Aleny, už sa jej príjemne krútila hlava. Sadla si do auta a riskujúc novú hádku, rozbujdošene šplechla: „Keby si ma cestou sem nebol nasral, bola by som ti ponúkla, že domov odšoférujem ja!“

„Dačo neskutočné! Bola by si schopná normálne sa tam ožrať! Našrot! Vidím, že už teraz máš dosť!“ Vojto na ňu znechutene zagánil.

„No dovoľ?! Nie som opitá!“ bránila sa Hana.

„Nie?“

„Zopár pohárov vína? Nebuď suchár, Vojtulík! Radšej sa priznaj, že len strašne závidíš!“ rozosmiala sa, ale jemu to smiešne nepripadalo.

Hana si naliala minerálku a na dúšok ju vypila. Nezvykla popíjať, ani sa budiť ráno s mátožným pocitom prehýreného večera. Na druhej strane, čo je zlé na tom, ak jeden deň ostala dlhšie v perinách? Pracuje predsa doma a preklady počkajú. Zároveň si však musela priznať, že nemala ani najmenšiu chuť zasadnúť k počítaču. Otvorila oblok a trochu rozochvene sa zadívala smerom k lesoparku, zastretému prvým jesenným oparom. Listy začínali hýriť farbami a Hana si hneď zaumienila, že sa vydá na vychádzku a zastaví sa u mamy. Vyťukala jej číslo, a keď začula živý, energický hlas, hneď sa trošku zahanbila, že je ešte stále v nočnej košeli.

„Haninka, zlatko, mám teraz klientku, môžeš mi zavolať tak o pol hodinky?“

„Ale iste, iste...“

„Cicuška, deje sa niečo? Vyložíme aj kartičky?“

Hana sa pousmiala. Pravdepodobne nie nadarmo si jej matka dala pod svoje meno na pestrej vizitke vytlačiť aj tituly: tarotmanka, veštica.

„Nevolaj ma cicuška, mami.“ Hana kartám príliš neverila, ale z času na čas mamu požiadala, aby jej spravila výklad a pošpiritizovala si trošku nad jej životom i budúcnosťou. Vedela, že mama do svojich kartárskych interpretácií zaobaľuje všetko to, čo jej nechce povedať priamo.

„Ďalšiu klientku mám až popoludní, takže sa môžeš zastaviť na obed. Včera som robila fašírky, rozdelíme sa,“ navrhla mama a Hana vďačne súhlasila. Možno by sa mamy mohla spýtať, čo hovoria karty na jej problém s honorármi od Medidisu. Alebo – či sa jej to len zdá, alebo Vojto naozaj stráca glanc a stáva sa z neho jeden neznesiteľný poučujúci pupkatý chlap v strednom veku. Prípadne by mama v kartách mohla prečítať, ako sa vodí Filipkovi a ako to bez neho vydrží do Vianoc.

Mama bývala v širšom centre v baraku obrastenom brečtanom. „Lepšiu dekoráciu k svojej práci by som si nemohla želať. Stačí, keď poviem dom s brečtanom, a každý ma nájde,“ pochvaľovala si. Prisťahovala sa sem pred rokmi k svojmu priateľovi Imriškovi. Dokonca jedného dňa, presnejšie po ôsmich rokoch spolužitia, si dopriali aj malú svadbu. Žiaľ, všetci naokolo už vedeli, že ženích má metastázy a svadba je skôr bodkou za spoločným životom mladomanželov než jeho začiatkom.

„V našom prípade je isté, že budeme spolu, kým nás smrť nerozdelí. Ono to, dušinka, bude totiž čoskoro, lekári mu nedávajú nádej...“ zdôverila sa vtedy mama so slzami v očiach. Hana ju utešovala, že to možno nebude také zlé, vyhľadajú ďalších špecialistov, zázraky sa dejú, treba bojovať a tak ďalej...

Imrich zomrel pred štyrmi rokmi. Mama sa po jeho smrti pustila do generálneho upratovania. Hana sa znepokojovala, či nejde o chorobné vytesňovanie smútku horlivou aktivitou, ale v konečnom dôsledku zvládala čerstvá vdova svoju stratu lepšie, než predpokladali. Hana mala navyše pocit, že kedysi mama oveľa horšie znášala rozvod s jej otcom. No keďže ich opustil, keď mala Hana sotva desať rokov, spomínala si skôr na mamino večerné poplakávanie než chronologický priebeh udalostí.

Ostali samy, otec sa s novou rodinou presťahoval do Prahy, a keď ju dva-trikrát do roka pozval do sídliskovej cukrárne, kde chodievali ešte ako kompletná rodinka, väčšinou mala zovretý žalúdok a horko-ťažko do seba dostala polovicu dobošky. Sedela ako na ihlách a čakala, kedy sa otec nepokojne pomrví a naoko smutne povie: „Ach, jaj, musím už letieť, Hanka. Som tu len na služobke a čaká ma ešte kopec vybavovačiek... Keby si niečo potrebovala, ozvi sa.“

Zvyčajne ju odprevadil niekoľko krokov ku vchodu ich činžiaka a zasa ho niekoľko mesiacov nevidela. Keď prišla do puberty, začala sa vzpierať, a paradoxne, mama bola tá, čo ju prosila: „Choď aspoň na chvíľku, to ťa nezabije. Keď nepôjdeš, bude si namýšľať, že si za ním doteraz trhám vlasy.“

„Mne je fuk, čo si myslí. Nebaví ma vysedávať s ním v cukrárni a počúvať stupídne otázky typu: Ako ide škola? A čo chalani? A škola dobre, stále samé jednotky?“

Hanu hnevalo, že sa má stretávať s otcom, len aby netrpel výčitkami svedomia, že sa na ňu vykašľal. Kým dospela, ich stretnutia zredli na minimum a v súčasnosti si už posielajú len vianočné pohľadnice s predtlačeným vinšom, pod ktorý sa stačí podpísať.

Naposledy sa zišli vari pred piatimi rokmi a veľmi sa jej dotklo, ako sa otec vyjadroval o mame a Imrichovi. Neprozreteľne mu prezradila, že mama má okrem miesta referentky na obecnom úrade aj novú záľubu – vykladanie tarotových kariet. Otec sa nasilu zachechtal a v tvári mu zazrela opovrhnutie: „Vykladanie čoho?! No pánabeka, netušil som, že s Ditou prechod takto zamáva!“

„Prečo sa smeješ, veď o jej živote nič nevieš!“ chabo bránila mamu a v duchu sa modlila, nech sa otcovi čo najmenej podobá.

„A čo ten jej ženích? Ako sa vlastne volá?“

„Caltík. Imrich Caltík.“

„Tak ten Caltík, ten je čo zač? Vyvolávač duchov, liečiteľ? Predpokladám, že sú veštecká dvojka, alebo sa mýlim?“

„Nič také,“ odvrkla. „Imrich je prevádzkový technik.“

Naschvál zamlčala, že okrem toho sa venuje reiki, s mamou sa našli práve na jednom z takýchto kurzov.

„Tak technik,“ zopakoval otec.

„Teraz nechodí do roboty, je dlhodobo na péenke.“

Zamrzelo ju, že nepriamo vyvolala otázku, prečo je Imrich na péenke. Našťastie, otec sa viac nepýtal, pretože mu ktosi zavolal na mobilný telefón, a vzápätí sa už len chladne rozlúčil. Mame nič nepovedala, doma však všetko vysypala Vojtovi.

„Nikde nie je napísané, že sa s ním musíš stretávať... Nepoviem, keby bol chorý, opustený deduško a ty jediná dcéra, ktorej ostal na krku. Ale takto... Naozaj nechápem, prečo sa vždy tak ochotne podujmeš počúvať tie jeho chvastúnske reči.“

Otcovi sa teda od istého času neozývala a jeho zriedkavé pozvania na kávu zvyčajne odmietala so zdvorilou výhovorkou, že práve bude odcestovaná.

Napokon raz mame prezradila, čo bolo onou poslednou kvapkou, pre ktorú sa otcovi vyhýba.

„Čo ho nepoznáš? Veď to je celý on!“ Hana videla, že mama pobavenie nepredstiera a skutočne je nad vecou. „Nakoniec, nie je jediný, kto sa mi smeje. Jedna suseda dokonca spísala petíciu, aby ku mne domov nemohli chodiť klienti. Vraj som stará kurva a nebezpečná bosorka a ktovie, čo tu vlastne robím.“

„Fakt? A čo jej vadí? Veď k tebe beztak chodia väčšinou ženy,“ Hana pokrútila hlavou, no v istom zmysle sa o mamu bála.

„Akurát som dala zohrievať polievku,“ vítala ju mama s ohnivočerveným prelivom na krátkych a vždy na platinovo odfarbených vlasoch.

„Si mi nespomínala... Bože, dosť divoká frizúra,“ neodpustila si Hana.

„Domáci experiment. Nevyšlo to podľa mojich predstáv, ale našťastie pri mojej ježibábeľskej profesii platí – čím horšie, tým lepšie!“ Mama si hrabla do strapatého účesu a rukou pritom zachytila krištáľ, hompáľajúci sa na niti, priviazanej o lampu v predsieni.

Hana doň ťukla ukazovákom: „Niečo špeciálne?“ Chcela dodať čosi vtipné, ale pod vplyvom spomienky na otcovu nesympatickú povýšenosť sa včas spamätala.

„Samozrejme. Podľa feng šuej krištáľ pohlcuje škodlivú energiu.“

„Ty tu máš škodlivú energiu? Veď toto je oáza ezoteriky!“

Byt do značnej miery prezrádzal profesiu svojej obyvateľky. Mama tu síce vždy mala starostlivo vyupratované, ale človek sa nevyhol pocitu prepchatosti. Všade viseli rozličné zvončeky, obrázky mandál a zväčšené tarotové karty. Vo vitrínkach a na policiach sa tiesnili sloníky a korytnačky pre šťastie vedno so záľahou mušieľ, kameňov, pierok, sklenených a drevených dózičiek, flakónov s vonnými olejčekmi, a samozrejme, množstvom prepotrebných ezoterických príručiek.

Mamu chytila ezoterika krátko po revolúcii a čerstvo dospelá dcéra sa vtedy radovala, že kým mama vandruje po večerných kurzoch tarotu a reiki, ona má aspoň voľný byt.

„Premelie sa tu kopec ľudí a každý so sebou prinesie dajakú energiu. Krištálik to všetko neutralizuje.“

„Z toho, že sa tu premelie kopec ľudí, nie som práve nadšená,“ odvetila Hana. Mama síce tvrdila, že prijíma len známych svojich známych a známych známych svojich známych, ale Hane sa krútila hlava už pri tomto krkolomnom argumente, prečo je veštiareň v byte vlastne úplne bezpečná.

„Nezačínaj zasa,“ zahriakla ju mama.

„Fašírky, tie vieš,“ chválila Hana s plnými ústami. Mamine prehustené polievky so zápražkou skôr pretrpela, ale dnes sa vyjadrovala uznanlivo, pretože predpokladala, že pochválená mama potom uvidí v kartách samé dobré veci. Veď ju nie nadarmo kedysi púšťala na tie tarotové kurzy!

V mysli sa vrátila do obdobia, keď v ich starom byte na sídlisku ešte neviseli ezoterické cengáčiky, zato po stenách mali niekoľko jej začiatočníckych akvarelových krajiniek a tiež extravagantnú abstraktnú olejomaľbu od Reného. Dodnes si pamätá, ako ju podpísal tromi červenými písmenami R. R. R.

„O jedno er viac?“ divila sa.

„Moja matka sa za slobodna volala Roytová. To meno znie lepšie než Rubač. Čo som drevorubač?“

„René Rubač je predsa dobré.“

„Iste, ale ak mám nejaký talent, tak som ho zdedil po mame. Jej dedko, pradedko, samí maliari. Takže Royt má logiku, chápeš?“

„Hej, má,“ prikývla a s mamou zavesili obraz na čestné miesto v obývačke.

„Náš prvý originál,“ tešila sa vtedy mama.

„Moje obrázky nerátaš?“ opýtala sa naoko urazene. Práve sa chystala na talentové skúšky, kým René, alebo pre kamarátov len Royt, si ich po prvom neúspechu išiel po roku zopakovať.

S Roytom sa zoznámila na školskej diskotéke. Ona tretiačka, pôvabná, krehká, obletovaná a nedostupná, on už maturant, sebavedomý frajer, ktorému baby nadbiehali pod stupídnymi zámienkami. Na jeho záujem spočiatku vôbec nereagovala. Keď si zistil jej telefónne číslo a zavolal, stroho ho odbila. Školské tamtamy však fungovali spoľahlivo. Len čo sa roznieslo, že ju opaľuje štvrták René, okamžite ju kdekto varoval. Vraj René má vždy minimálne tri frajerky a na posedenie vypije dva litre jablčného vína. Je to bohém! Maliar, ľahtikár! A nič, ale skutočne nič dobré ju s ním nečaká.

Raz sa vybrala so skicárom pod pazuchou k babke. Trénovala portréty uhlíkom a počula, že starí ľudia sa kreslia lepšie. V električke stretla Reného. Takisto si niesol skicár, a keď jej zo zadného vozňa zamával, nemohla sa neusmiať.

Vystúpili spoločne, hoci René chcel ísť pôvodne ďalej. Sadli si na lavičku pri obvodnom kultúrnom stredisku. Presne tom, kde sa neskôr, po neúspechu na prijímačkách, provizórne zamestnal na propagačnom oddelení.

Ukázala mu svoje práce a videlo sa jej, že jeho chvály sú úprimné.

„Ukáž aj ty,“ pobádala ho.

„Hanbím sa. Zďaleka nie sú také vymakané ako tvoje,“ odvetil.

Napokon sa zarozprávali na dobré tri hodiny, a keď sa vrátila domov, mama ju vítala so slzami v očiach.

„Panebože, kde si bola, cicuška?“ vrhla sa k nej s výčitkou a zároveň ju objímala, akoby sa nevideli sto rokov. „Babka volala, že si k nej nedorazila, a ja som tu takmer zošalela od strachu!“

Hana ostala zaskočená. Ešte nikdy sa jej čosi podobné nestalo. Všade chodila včas a vždy dala vedieť, ak sa náhodou zdržala.

„Bola som s jedným chalanom,“ habkala. „Tiež maliar, tak sme sa zakecali.“ Kajúcne sklonila hlavu a mama už tušila, že s najväčšou pravdepodobnosťou sa jej dcéra zaľúbila.

„Spravím kávu?“ ponúkla sa mama, keď v kuchyni spratali zo stola. Hana prikývla a zazdalo sa jej, že medzitým nemohlo prejsť neuveriteľných dvadsaťjeden rokov... Maximálne štyri, päť?

„Včera som stretla Royta,“ vyletelo z nej, kým mama naberala vodu do kanvice.

„Royta... Jaj, Reného? Nevrav! Ako sa má? Do kávy nízkotučné mlieko, alebo si dáš šľahačku v spreji? Mám!“

„Radšej nízkotučné,“ odvetila Hana. „René sa nezmenil, stále si potrpí najmä na fazónu.“

„Maľuje?“ opýtala sa mama.

„Robí čosi pre reklamnú agentúru, ale nestihli sme si toho veľa povedať.“ Až teraz si Hana spomenula, že René jej vtisol svoju vizitku s tým, aby sa mu určite ozvala.

Mama položila kávy na podnos: „Poďme teda do obývačky na tie karty.“

Posadili sa, takmer zhodne si pomiešali kávu a mama siahla po bordovom zamatovom vrecúšku.

„Takže dnes budeme vykladať na?“ spýtala sa Hany a zapálila čajovú sviečku.

„Na prácu,“ vzdychla Hana, no hlavou jej preblesklo, že by možno celkom rada vedela, ako včera zapôsobila na Royta.

„Haninka, určite? Mne sem chodia cudzí ľudia a vidím, čo ich trápi. Myslíš si vari, že neviem, s čím prišla moja vlastná dcéra?“ Preložila karty na dve kôpky, znovu ich spojila do jednej a podala Hane celý balíček. „Na, teraz miešaj ty!“

Jej gymnaziálne zbližovanie s Reném prebiehalo opatrne. Predsudky, ktoré si voči nemu vybudovala, boli natoľko silné, že mu skrátka neverila. „Koľkým si to už povedal?“ doberala si ho, keď jej zložil poklonu, že ešte nikdy nestretol takú krásnu a milú babu, ako je ona.

„Ako ťa mám presvedčiť? Namaľovať tvoj portrét na váš panelák?“

„A o čom ma chceš vlastne presviedčať? Sme priatelia, nie je nám takto dobre?“ pýtala sa a kdesi v hĺbke srdca dúfala, že sú oveľa viac než obyčajní kamaráti.

René sa však intenzívne pripravoval na talentové skúšky a Hane sa zrazu zdalo, že má na ňu čoraz menej času a jeho záujem ochabuje. A tak, kým poctivo maľoval portréty a drapérie pod vedením rodinného známeho, uznávaného akademického maliara, Hana si do tajného denníka písala melancholické básne o duši plačúcej za stratenou láskou.

V skutočnosti sa však k Renému správala ešte chladnejšie a odmeranejšie. Aby si nebodaj nenamýšľal! Sotva však samu seba vo svojom citovom zmätku presvedčila, že sa vlastne potvrdili klebety o prelietavom a nezodpovednom chalanovi, zazvonil pred dverami ich bytu.

„Otec má echo, že som na talentovkách pohorel,“ oznámil jej, keď ho zaskočená pozvala dnu.

„Môžu to byť len fámy,“ snažila sa zmierniť bezútešnosť, čo vybadala v jeho očiach. Sadol si v jej izbe na posteľ a civel na bábiky a plyšové zvieratká, ktoré na poličke strážili jej detstvo.

Cítila, že René sa neprišiel predvádzať, ani robiť dojem. Bezradne u nej sedel zdrvený prvou porážkou a ona od dojatia pocítila ešte väčší príval citov než inokedy. Prisadla si k nemu a opatrne ho pobozkala.

„Možno som to spackal preto, aby sme talentovky na budúci rok skúsili spolu,“ žartoval, keď ho neskôr vyprevádzala, lebo každú chvíľu sa už mala vrátiť z práce mama.

„Lenže pre mňa je maľovanie iba hobby. Mama nemá konexie a ja tým pádom ani najmenšiu šancu dostať sa na takú prestížnu školu,“ konštatovala trochu sklesnuto, pretože najviac zo všetkého si želala ísť študovať práve tam, kde on.

„Pokúsim sa spýtať tatka, či by nevedel vybaviť nejakú cestičku aj tebe.“ Videla, že Renému prinavrátila dobrú náladu i sebadôveru, a ešte v ten večer oznámila mame, že by chcela ísť študovať na výtvarnú akadémiu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola