Fv z

Slávka Koleničová

NÁDEJ STRATENÝCH DUŠÍ

Text © Slávka Koleničová 2009

Jacket design © Viera Fabianová 2009

Slovak edition © Ikar 2009, 2011 (elektronická verzia)

ISBN 978-80-551-2569-5

...Tmavou, pustou ulicou, pokrytou ligotavým srieňom, sa ponáhľali dve ženy. Staršia z nich kráčala strmo, hľadela priamo pred seba a tvár jej zakrýval veľký šál. V rukách držala plastový kôš na bielizeň. Mladšia drobčila za ňou a neustále sa obzerala. Dlhý tmavý kabát sa jej plietol popod nohy a v rukách zvierala čosi neveľké, zabalené v hrubej deke. Odrazu sa deka v jej náručí pohla. Ozval sa detský plač.

Starena sa zvrtla a zlostne zasyčala: „Umlč to decko, niekto nás začuje!“

Mladšia žena sklonila hlavu a pritisla si dieťa silnejšie na prsia. Ale plač neustával.

„Daj ho sem!“ Stará prudko zastala, zvrtla sa a nešetrne jej vytrhla dieťa z rúk. „Reve, lebo cíti mlieko!“ Kôš na bielizeň jej vrazila do náhle prázdnych dlaní. „Vezmi to!“

V očiach ženy sa zaleskli slzy. „Mama... to predsa nemôžeme spraviť. “ Trochu pobehla, aby sa dostala na jej úroveň. Všemožne sa usilovala držať s ňou krok. „Je taká maličká, taká bezbranná...“

„Je to pankhart,“ odvrkla starena príkro. „Musíme to urobiť! Chceš si pokaziť celý život? Chceš zničiť kariéru svojmu mužovi? Čo na to povedia ľudia, muž ti nie je rok doma a ty prídeš s deckom?“

Mladá žena ju úpenlivo chytila za rukáv. „Preboha, mama, je strašná zima! Čo ak tam zamrzne?“

„Nezamrzne,“ odsekla starena surovo. Prudkým myknutím si ruku vyslobodila. „Je v páperovej perinke, dvoch dekách... A tí ľudia chodia každý deň o šiestej ráno do kostola. Nájdu ju včas.“

„Mama!“ zakvílila zúfalo mladá žena, „ja... nemôžem. To nejde! Do smrti ma to bude strašiť...“

Starena si pohrdlivo odfrkla. „Tak ti treba, ty hlupaňa! Na to si mala myslieť prv!“ Odrazu spozornela a zastala. Pátravo sa zahľadela na tmavé tiché domy. „Sme tu,“ zasyčala.

„Mama,“ rozplakala sa druhá žena, „nie!“

„Čuš,“ obrýkla sa na ňu starena. „Chceš, aby nás pri tom prichytili? Do konca života by sme hnili v base.“ Načiahla sa k nej. „Daj sem ten kôš.“

Mladšia žena sa nehýbala a meravo hľadela na dom pred sebou. Bola to stará chalupa s niekoľkými schodíkmi a rozkývaným zábradlím. Na rohožke pred dverami stáli ošúchané kapce a niekoľko sklených fliaš.

„Pohni sa, preboha,“ zasipela stará, „a pomôž mi! To decko je strašne ťažké... “

Anjel, ktorý ich celý čas zobďaleč pozoroval, náhle zletel dolu a roztiahol krídla. Ulicou zadul ľadový severák.

„Mama, čo to bolo?“ Mladá žena zastenala a vyľakane sa obzerala. „Cítila si to?“

Starena jej vytrhla kôš z ruky a nešetrne doň dieťa vopchala. „Obyčajný vietor,“ odvrkla.

„To nie!“ Žena sa opäť vydesene poobzerala. Potom obrátila oči k nebesiam. „To nebol obyčajný vietor,“ zašepkala. „Cítila som pri tom... strach, bolesť, zúfalstvo... Varovanie!“

„Netrep somariny a poď,“ schmatla ju starena za rukáv. „Nech sme už odtiaľto preč.“ Aj ona sa poobzerala, ale pátravo a s nenávisťou v očiach. „Dobre, nikto nás nevidel.“

Mladá žena sa usedavo rozplakala. Natiahla ruky k dieťaťu, odrazu tak zvláštne mĺkvemu, a nedokázala sa pohnúť z miesta. „Boh nás videl,“ šepkala s bolesťou v hlase. „Nikdy mi neodpustí, čo som vykonala.“

„Boh nie je,“ zahundrala starena. Prudko ju potiahla a vliekla dolu ulicou ako dobytok na bitúnok. ,,A my to máme konečne z krku.“

Anjel sa díval za dvoma tmavými postavami, miznúcimi v diaľke, a opäť roztiahol krídla. Mocne nimi zamával. Fľaše pred dverami domu zacinkali, jedna z nich sa zvalila a s rinčaním sa skotúľala zo schodov. Zopár sekúnd nato sa zasvietilo v jednom z oblokov...

Prvá kapitola

Andrea prebehla obývačkou, nahnutá na jednu stranu si rýchlo pripínala náušnicu a pripomínala si, čo nesmie zabudnúť. Pre Paťa nová futbalka, dres a čokoláda s orieškami, ďalšia čokoláda pre Matúška... Kinderká pre Livku... Lístky... Zrazu si uvedomila, čo videla, a prekvapene zastala. „Ty... ideš takto?“

Róbert ležal pohodlne rozvalený na čiernej koženej sedačke, sústredene hľadel na televíznu obrazovku a chrúmal oriešky. Na sebe mal len tričko a priliehavé boxerky. „Preskakuje ti?“ zamrmlal krátko.

Zarazene pozrela na bicie hodiny na kozube. Bola to krásna starožitnosť, ktorú získala na jednej z aukcií a zaujímavo narúšala moderný ráz obývačky. Nebolo návštevy, ktorá by si ich nevšimla. Teraz tepané ručičky ukazovali desať minút pred treťou, pripravené čoskoro spustiť jemnú zvonkohru.

„Ale o tretej máme byť u Jarka,“ namietla naliehavo. „Ako to chceš stihnúť?“

Na okamih k nej otočil hlavu. Uškrnul sa, či skôr len posmešne zdvihol kútik úst a opäť pohľad svojich tmavých očí obrátil k obrazovke. „Ja tam nejdem. Mám ešte jedno dôležité stretnutie.“

Zabublal v nej hnev. Stretnutie... Bez rozmyslu priskočila k stolíku, schmatla z neho ovládač a namierila na televízor. Skôr než ho stisnutím tlačidla vypla, všimla si, že v ňom beží tenis. „Aké stretnutie?!“

Róbert na ňu nasrdene vyletel. „Šibe ti?“ skríkol. „Okamžite to zapni, toto je rozhodujúci zápas!“

Cúvla trochu dozadu, aby na ňu nedočiahol. „Ani mi nenapadne,“ skríkla aj ona. „Až keď mi vysvetlíš, kam zasa ideš!“

„Povedal som ti! Mám stretnutie s klientom,“ vyštekol.

Sarkasticky sa zasmiala. „Že si doteraz nič nespomínal...“

„Andrea!“ Vyskočil zo sedačky a jediným dlhým krokom sa ocitol pri nej. „Bola si v sprche, keď mi volali. Je to súrne.“ Natiahol k nej ruku. „A daj sem ten ovládač!“

Radšej mu ho podala. Vedela, že nemá zmysel s ním zápasiť. Róbert trávil každý deň najmenej dve hodiny v posilňovni a svaly mal ako zo železa. A hoci ona nie je žiaden drobček, proti jeho sile nikdy nič nezmohla. „Ale je nedeľa a táto oslava bola dohodnutá už pred týždňom!“

Vytrhol jej ovládač z ruky. „Poradíte si aj bezo mňa.“

„Paťo má narodeniny. Desať,“ dodala zbytočne.

„No a čo?!“ Znovu zapol televízor a uspokojilo ho, že zápas sa ešte neskončil. „Aj tak tam nikomu nebudem chýbať.“ Preskočil operadlo sedačky a koža protestne zavŕzgala, keď na ňu dopadol. „Hlavne tvojej drahej mamičke.“

„Ale mama tam dnes nebude,“ vyhŕkla. Dúfala, že Róbert možno zmení svoje rozhodnutie. „Je s otcom na turné!“

On však iba mykol plecom. „Mne je to fuk. Mám rokovanie s klientom. Dôležitým klientom,“ zdôraznil.

„Jasné,“ rezignovane vzdychla. Všetci klienti sú pre teba dôležitejší ako rodina... Vlastne sa mu ani nemohla čudovať. Každé stretnutie Róberta s jej rodičmi, najmä s mamou, dopadlo katastrofálne. Pritom sa vždy pochytili iba pre maličkosť. Lenže ani jeden z nich nikdy nechcel ustúpiť a vyžadoval z druhej strany ospravedlnenie. Róbert to napokon vyriešil tak, že sa rodinným stretnutiam vyhýbal. A potom si zakaždým musela vypočuť mamin posmešný komentár o tom, aký je Róbert povaľač, nezodpovedný vagabund a totálny ignorant. „Riško,“ zavolala radšej smerom k detskej izbe, „poď už!“

„Áno,“ ozvalo sa odtiaľ. O chvíľu už jej dvanásťročný syn poslušne stál medzi dverami.

Usmiala sa. „Šikovný chlapec.“ Rýchlym pohľadom prebehla po jeho zovňajšku. Obliekol si nové tričko s golierikom, bavlnené nohavice a ponožky, ktoré s nimi ladili. Čierne vlasy mal učesané na cestičku a uhrančivé tmavé oči s výrazným obočím, ktoré zdedil po Róbertovi, schované za okuliarmi v tenkom rámiku. Žmurkla naňho. „Nahodil si sa, akoby si šiel za babami.“

„Mami, prestaň.“ Richard sa znechutene zamračil. „Mňa teda baby ani najmenej nezaujímajú.“

Zahryzla si do spodnej pery. Hmmm... A čo ten obrázok Rihanny, vystrihnutý z časopisu do tvaru srdiečka, ktorý som našla pod tvojím vankúšom? „Jasné,“ pokývala zúčastnene hlavou, „matematická olympiáda je zaujímavejšia, však?“

Pozrel na ňu spoza skiel okuliarov, neveriacky a odsudzujúco zároveň. „Fakt neviem, ako môžeš matiku porovnávať s babami. Správajú sa absolútne nelogicky, sú nevypočítateľné, len sa chichocú ako bláznivé.“ Vzápätí vrhol rýchly pohľad na svoje hodinky. „Nehovorila si, že máme byť v Rači o tretej?“

Neodolala a postrapatila mu tú jeho dôkladnú frizúru. Pobavilo ju, ako prudko mykol hlavou. „Hovorila,“ vzdychla si.

„Takže...“ začrel si prstami do vlasov a naprával škody, ktoré tam narobila. „Ak si vezmeme vzdialenosť k Račanom v kilometroch a vydelíme to maximálnou povolenou rýchlosťou, vychádza mi, že nás nezachráni, ani keby oco vlastnil stíhačku.“

Musela sa premáhať, aby sa nahlas nerozosmiala. No nazdar. Ak raz od neho dostanem vnúča, zaručene sa narodí s logaritmickým pravítkom v ruke. „Ocko s nami nejde,“ oznámila mu. Samu ju prekvapilo, ako vecne to povedala. „Tak sa rýchlo obuj, nech to meškanie znížime na minimum.“

Na okamih zdrevenel. „Ty budeš šoférovať?“

Naježila sa. Niekedy mi tak pripomína Róberta... „No a?“

Hneď sa stiahol a jeho takmer dievčenské črty tváre zjemnil diplomatický úsmev. „Takže môžem sedieť vpredu, však?“

„Hej,“ vydýchla. Aj toto má po ňom. Vzala si zo skrinky obuvák a pozorne vkĺzla do pohodlných mokasín. Potom na syna prísne pozrela. „Vezmi si bundu. Je koniec septembra, večery už bývajú chladné.“ „Hurá, zámockí páni sú tu!“ Denisa zdvihla pohľad od obrovskej misy šalátu, odfúkla si z čela čiernu kučeru, ktorá jej vykĺzla z narýchlo spraveného uzla, a naširoko sa usmiala. „Banda, môžeme začať!“

Aj Andrea sa usmiala. Odkedy sa z rodičovskej vily presťahovali na Zámockú ulicu, inak ich ani nevolali. Oni im na oplátku hovorili Račania. „Ahojky,“ zakývala na brata a zamierila k švagrinej. Kútikom oka zazrela, ako Denisini chlapci spolu s dvoma kamarátmi ťahajú Riška dnu a čosi si vzrušene šepkajú. „Kde je Livka?“ pobozkala ju letmo na líce.

Denisa kývla hlavou k domu. „Budeš sa čudovať, ale spí.“ Nasypala do šalátu nadrobno pokrájané rajčiny, narýchlo ho premiešala a opatrne pokvapkala olivovým olejom. „Ráno pomáhala Jarkovi kosiť trávu, potom oberali jablká a slivky a nakoniec, keď prišli Paťovi kamoši, normálne s nimi hrala futbal. Asi to ju tak zložilo, inak si to neviem vysvetliť.“

Lívia, malý trojročný tmavovlasý vetroplach, bola miláčikom rodiny a už od roka odmietala popoludní spávať. „Nechcem ťa strašiť, ale môže na ňu napríklad niečo liezť.“ Andrea lačno pozrela na šalát a vyzobla z neho kúsok slaného syra. „Zo skúsenosti viem...“

„To ťažko.“ Denisa pohodila hlavou a aj ona ho ochutnala. „Tej sa boja aj bacily. Ada, zavrela si poriadne bránku? Nech nám neujdú psy ako minule!“

Andrea sa obzrela, hoci si bola istá, že ju zavrela. Vzápätí si ticho vzdychla. Akoby to ten Robo tušil... „Ahoj, mami.“

Denisa prekvapene zažmurkala. „Mami?“ Rýchlo sa nahla popred Andreu. „Ale veď...“ Hneď nato si aj ona zhlboka vzdychla a nálada pri stole klesla o niekoľko stupňov.

„Deti! Ahojte!“ Do dvora elegantným krokom vplávala pestovaná dáma, ktorej by len málokto hádal šesťdesiatdeväť rokov. Oblečený mala ľahký kostým olivovej farby, na krku hodvábnu šatku, na nohách ihličky a na lakti sa jej hompáľali darčekové tašky spolu so zlatou kabelkou. Druhou rukou si pridržiavala veľký klobúk. Z hrdla sa jej vydral afektovaný smiech. „Prišla vaša stará mama! Tak, kdeže sú moje prekrásne vnúčence?“

Zvnútra domu sa ako na povel vyrojila skupinka detí. Tentoraz už s nimi bola aj malá Lívia. No nebežali k nej, ako to zjavne očakávala, ale s nadšenými výkrikmi sa zhŕkli okolo grilu.

Jaro, v tričku s krátkymi rukávmi a zástere, požičanej od manželky, ich odháňal obracačkou. „Kuš, vlčiaci, ešte to potrebuje zopár minút. Radšej choďte pozdraviť babku.“

„Babku?“ Všetci chlapci sa obzreli. Potom traja z nich spýtavo pozreli na rodičov a už menej nadšene sa šuchtavo presúvali k nej. Jediná Livka sa veselo usmiala. „Plisla stalá mama,“ zadžavotala milo detsky a rozbehla sa k nej.

Andrea mala čo robiť, aby sa nahlas nerozosmiala. „Čo myslíš,“ drgla nebadane do Denisy, „naštvalo mamu viac to, že ju Jarko nazval babkou, alebo to, že si chalani skôr všimli steaky ako ju?“

Denisa pozrela na meravú tvár svojej svokry a precedila na pol úst: „Ťažko povedať.“ Šalát začala miešať oveľa ráznejšie, až z neho vyletelo niekoľko lístkov rukoly. „Nevravela náhodou, že ide s dedkom do Moskvy?“

„Zdá sa, že si to rozmyslela.“ Andrea si spomenula, ako pred týždňom s Denisou preberali, kedy spravia túto párty. Obe sa vtedy zhodli na tom, že bez mamy to bude najlepšie. „Alebo chce mať otec chvíľu pokoj.“

Denisa už len zamrmlala niečo v zmysle – ani sa mu nečudujem – a šla za svojím manželom.

Andrea si znovu zobla zo šalátu a v nose ju pošteklila vôňa grilovaného mäsa. Ach, to sa zasa naládujem... Asi si budem musieť pridať k fitku aj plaváreň. Preletela pohľadom po altánku vyzdobenom balónmi, pripomínajúcimi futbalové lopty, farebnými girlandami a zástavkami rozličných športových klubov. Na veľkom stole bol prestretý papierový obrus v tvare futbalového trávnika a na ňom plastové poháre a taniere so športovými motívmi. Hmmm, Denisa sa s tým parádne pohrala.

Keď sa už mama zvítala so všetkými okrem nej, zhlboka sa nadýchla a šla za ňou. „Ahoj, mami,“ pozdravila ju znovu a naznačila bozk na líce. „Máš sa?“

Mama si ju premerala skúmavým, takmer rentgenovým pohľadom. „Fajn,“ odvetila odmerane. „Ale ty si tuším zasa pribrala. Kontroluj sa.“

Andrea zaťala zuby, rozhodnutá nedať sa vyprovokovať. Tú postavu matriošky mám po tebe! Bohužiaľ, po otcovi navyše zdedila výšku, takže pôsobila dosť robustne. Na rozdiel od mamy, ktorá mala síce antické tvary zadku a stehien, ale bola nízka a mala útly pás a plecia. „Nepribrala,“ zamrmlala napokon.

„Tak máš potom nemožnú sukňu.“ Mama hodila rukou a na slnku sa zaleskol jej hrubý zlatý náramok. „Príšerne ťa rozširuje. Mala by si zmeniť krajčírku.“

V Andrei to už vrelo. Mala by som zmeniť matku. „Kúpila som si ju v obchode,“ precedila cez zuby.

„No jasné,“ uškrnula sa mama pohŕdavo, „ty si nikdy nemala vkus. Obliekaš sa ako strašiak do maku a potom sa čuduješ, že jediný chlap, čo na teba pozrie, je ten tvoj povaľač.“ Rýchlym pohľadom prebehla po dvore. „Ozaj... kde zasa je?“

Andrea na okamih privrela oči a narátala do desať. „Róbert má stretnutie, ale potom príde.“ Možno...

„Iste.“ Mama sa rozosmiala vysokým, afektovaným smiechom. „Zasa tu budeš sama ako vždy.“ Zvážnela. „Tomu ignorantovi je celkom jedno, že nás svojím správaním uráža.“

Andrea na ňu zúrivo zazrela. „Mami,“ vyhŕkla varovne.

„No čo!“ Mama nadradene pohodila hlavou, až jej takmer spadol klobúk. Zachytila si ho v poslednej chvíli. „Naše rodinné stretnutia sú mu celkom ľahostajné, a keď sa mu občas uráči prísť, robí nám len hanbu. Profesor Slávik dodnes spomína na to faux pas s pianom ...“

Andrea ju podráždene prerušila. „Prečo mu už konečne nedáš pokoj?! Zhadzuješ ho pred celou rodinou aj známymi a potom sa čuduješ, že sa ti vyhýba! Dobre vieš, že každého nezaujíma umenie, najmä hudba, a nemusí presne vedieť, aký je rozdiel medzi pianom a pianissimom. Aj pán profesor to uznal, keď som mu to neskôr vysvetlila.“ Líca jej zrumeneli od rozhorčenia. „Tak už konečne ber na vedomie, že môj manžel je obyčajný chlap, akých po svete behajú milióny, a nenavážaj sa doňho v jednom kuse!“

„Ja?“ zatrilkovala mama urazene.

„Ty,“ odsekla jej Andrea. „Keď bol bez práce, nazývala si ho povaľačom. Keď začal robiť multilevel, vravela si mu pofidérny odkundes. A keď si založil túto špedičnú firmu, podotýkam, že úspešnú, nazývaš ho zlodejom, podfukárom a čo ja viem ešte čím! Nikdy si neocenila nič, čo urobil.“ Tak, ako si nikdy neocenila nič, čo som spravila ja. „Tak prečo si myslíš, že sa bude rád zdržiavať v tvojej prítomnosti?“

„No, Andrea...“ Mama zbledla a lapala dych. „To... to...“

Ich duel prerušil Jaro. „Mäsko sa už nesie,“ zvolal ťahavo.

Andrea naňho uprela plamenný pohľad. Zásah v pravej chvíli, braček. Ešte minúta a okamžite odtiaľto odchádzam.

Mama sa k nemu obrátila. „Jarko!“ Zopla si ruky pred tvárou a nahodila nadšený výraz. „To vyzerá úžasne!“

Andrea zovrela pery. Herečka! Ešte pred chvíľou tu omdlievala a teraz... Hodila očkom na podnos, ktorý Jaro pozorne ukladal na stôl. Len sa z toho nezblázni! Kurča na grile. Ale na môj jelení guláš s brusnicami a šľahačkou, čo si u nás jedla pred dvoma týždňami, si povedala akurát – mhm, celkom ujde.Trpko sa uškrnula. Ja sa môžem aj pretrhnúť a nič ti nie je dobré. Zato Jarko... S povzdychom sa aj ona presunula k altánku. No čo sa čudujem. Veď bol odjakživa tvoj miláčik, nie?

„Mami, tak sa maj.“ Jaro mamu pobozkal, pridala sa aj Denisa, len Andrea jej od bráničky zakývala prstami. „A príď zasa!“

Mama na Andreu vyčítavo pozrela. „Ak tu budem vítaná... “

„Ale, mami!“ Otvoril jej dvere na taxíku a pomohol nastúpiť. „Čo to hovoríš?“ Nahol sa k nej a podal jej plastovú nádobku s kúskom torty. „Prečo by si tu nebola vítaná?“

Mama čosi zamrmlala plačlivým hlasom, čomu Andrea nerozumela. Jaro sa vzpriamil a úkosom pozrel na Andreu. „Preháňaš, mami. Každý môže mať zlý deň a verím, že aj ju hnevá, že Robo dnes zasa neprišiel.“

Andrea prevrátila oči. No fajn! Zasa to budem mať na tanieri aspoň dva týždne... Ja za to fakt nemôžem, že Robo dáva prednosť práci pred rodinou! Na okamih sa zasekla. Ak je vôbec v práci. V poslednom čase akosi často chodí preč aj cez víkendy.

Začula buchnutie dverí a spamätala sa. Znovu mame zakývala a pridala šťastný úškrn. Nie. Budem veriť tomu, že naozaj pracuje. A že jediná príčina, prečo dnes neprišiel ani na chvíľočku, je mama.

Spätné svetlá taxíka zmizli za zákrutou a Andrea zdvihla ruky k oblohe. „Božský pokoj!“ zvolala s úľavou. „Jarko,“ pozrela na brata, „ostalo nejaké stehienko?“

Jaro sa nahlas rozosmial. „Ty si ešte hladná?“

„Nie.“ Zvrtla sa a kráčala späť do dvora. „Pažravá, ako by ma nazvala mama. Ale chcem si ho konečne v pokoji vychutnať bez toho, aby mi ktosi ustavične hľadel do taniera a hodnotil každý kúsok, ktorý si dám do úst.“

Jaro vybral to najväčšie a položil jej ho na papierovú tácku. „Ale už je studené,“ podotkol.

„Nech!“ Andrea mykla plecom. Naložila si k nemu ešte kyslé uhorky a baranie rohy a dychtivo si sadla k stolu. S chuťou sa pustila do jedenia. „Skvelé,“ zamrmlala s plnými ústami.

Denisa s Jarom ju s úsmevom pozorovali. „Mohla by si ísť do reklamy,“ vyhlásil Jaro po chvíli. „Keby ťa ľudia videli, ako to do seba láduješ, odbyt kuracích stehien by bol zaručený.“

„Neprovokuj.“ Andrea sa naňho zamračila. Oblízala si mastné prsty a kosť z kurčaťa hodila psom, ktorí sa jej tmolili okolo nôh od chvíle, ako začala jesť. Potom žiadostivým pohľadom zhodnotila, koľko torty ešte ostalo na podnose. Hádam to nebude veľmi trúfalé, keď si vezmem ďalší kúsok... „Tak rada jem. No a?“

Jaro zdvihol ruky, akoby sa vzdával. „Veď ja nič. Nečerti sa hneď.“

„Si ako mama!“ Rozhodla sa a vzala si ten najmenší. Potom prosebne pozrela na brata so švagrinou. „Veď si dajte aj vy, nech nemám také čierne svedomie.“

Denisa pozrela na tortu a pokrútila hlavou. „Ja som plná až po krk. Dnešnú hostinu budem tráviť ešte dva dni.“ Obzrela sa k Jarovi. „Ty si dáš?“

„Nie. Ale decká určite.“ Vložil si prsty do úst a nahlas zapískal.

O štvrť hodiny bolo po torte. Na stole ostala kopa špinavých tanierov, použitých servítok, polámané plastové vidličky, poohýbané slamky a niekoľko mláčok od vyliateho džúsu.

„Mami, spravila si supiš tortu, ďakujem.“ Patrik objal Denisu okolo krku. „Túto mám najradšej.“

Denisa sa spokojne usmiala. „Ja viem. Preto som ti ju upiekla.“

Patrik sa otočil k Andrei. „Teta Ada... a tebe ešte raz dík za tú loptu.“ Uznanlivo zacmukal. „Je špicová!“ Nahol sa k nej a zašepkal jej do ucha. „Kamoši mi normálne závidia. Aj ten dres.“ Pozrel na lavičku, kde bolo prehodené tričko s logom jeho obľúbeného klubu aj s podpismi hráčov. Odtiahol sa od nej. „Kde si ho zohnala?“

Andrea sa pyšne usmiala. „Mám svoje zdroje.“ Postrapatila ho po spotených vlasoch. „Som rada, že si spokojný. A už si ju aj vyskúšal?“

„Len trochu.“ Znechutene hodil rukou. „Livča nám ju stále brala, a keď sme ju odohnali, rozrevala sa a šla bonzovať mame.“

Denisa naňho prísne pozrela. „A stalo by sa vám niečo, keby ste sa s ňou chvíľu pohrali?“

„Lenže s ňou sa to nedá!“ Zagánil na sestru, ktorá sedela na maminých kolenách a spokojne sa napchávala. „Je krpatá a namiesto lopty kope do nás.“ Predlaktím si utrel pot z čela. „Mami, dáš mi ešte piť?“

Denisa mu naliala do pohára džús. „Aj ty si mal kedysi tri roky,“ podala mu ho. Obzrela sa na Jara, ktorý neďaleko čistil gril. „Opýtaj sa otca, koľkokrát utŕžil kopanec do nohy, keď ste sa spolu hrávali.“

„No a čo?!“ Paťo vypil džús na jeden dúšok a vzdorovito mykol plecom. „Ona je baba a má sa hrať s bábikami! Fucik je pre chalanov.“

Denisa prekvapene zdvihla obrvy. „To máš odkiaľ?! Nepočul si náhodou o ženskom futbale?“ Usmiala sa a jemne pobozkala Líviu na vlásky. „Keď ste futbalisti vy dvaja s Matesom, môže byť aj ona. Mimochodom, Patrik, videl si niekedy Livku hrať sa s bábikami?“

Chlapec položil prázdny pohár na stôl a pokrčil plecami.

„Tak vidíš.“ Denisa pevne zovrela Líviu do náručia. „Toto nie je dievča, ale chalan v sukni.“

Lívia sa bránila. „Mamina, plestaň!“ Chvíľu sa krútila na jej kolenách ako háďatko, až sa jej podarilo vyslobodiť. S úľavou skĺzla na zem. Vzápätí vyštartovala za chlapcami, ktorí, sediac v kruhu na tráve, sa pokúšali poskladať drevené lietadlo, čo Paťo dostal od rodičov. Patrik sa hneď rozbehol za ňou.

Andrea sa na nich dívala a nevdojak sa začala usmievať. „Tie vaše decká sú stále v pohybe, Deni.“ Na chvíľočku zastala pohľadom na svojom synovi. Richard mal pri skladaní lietadla očividne hlavné slovo a ostatní ho pozorne sledovali. Máličko si vzdychla. „Riško je taká knedľa...“

„Ale, Ada!“ Denisa sa chlapca zastala. „Každé dieťa je predsa iné!“ Aj ona pozrela na hlúčik detí pri plote. „Ako učiteľka by si to mala vedieť, nie?“

Andrea sa načiahla po svoj pohár s minerálkou. „Veď ja to viem, no hnevá ma to. Predstav si, že som na konci školského roku bola na intervencii až u riaditeľky, aby mu z telesnej nedali sólovú dvojku! Učiteľ telocviku totiž vyhlásil, vraj Riško je také drevo, že keby mu dal jednotku, urazí tým ostatných.“

Denisa vyprskla do smiechu. „Fakt?“ Máličko pokrútila hlavou. „Keby chodil na športovú školu, pochopím to. Ale takto...“

„Aj Roba to nekonečne rozčuľuje.“ Andrea namrzene zovrela pery. „Kedykoľvek má príležitosť, vyhadzuje Riškovi na oči, že je lenivý a tučný. A v kuse mu dáva za príklad tvoje deti a decká svojich súrodencov.“

„Nezmysel!“ Denisa pohodila rukou. „Nabudúce mu povedz, že Paťo mal na vysvedčení trojku z matiky a angličtiny a nech je rád, že jeho syn má aj na osemročnom gymnáziu samé jednotky.“ V hlase sa jej ozvala rezignácia. „My sme sa o osemročko radšej vôbec nepokúšali.“

Andrea sa ani nesnažila skrývať, ako ju Denisin názor potešil. Dopila minerálku a naliala si ďalšiu. „A Matúško?“

„Detto.“ Denisa sa uškrnula. „Jeho triedna učiteľka mi povedala, že sa ešte nezžil s rolou školáka. A to šiel do prvej ako sedemročný! Vraj ho vyruší každá mucha, čo letí okolo, a odporučila nám návštevu psychológa, či nejde o nejakú poruchu učenia alebo pozornosti.“

Andreu zaliala spokojnosť. Niežeby bola škodoradostná, ale to, ako Róbert každú chvíľu vyhadzuje Riškovi na oči, že je športový antitalent, už deptalo nielen jeho, ale aj ju. Škoda, že tu Robo dnes nie je. Mohol by byť na svojho syna konečne raz hrdý. „Možno... sa to zmení,“ prehodila nepresvedčivo.

„Uvidíme.“ Denisa vstala a spratávala zo stola špinavé taniere. „Som zvedavá, ako to pôjde Livke. Ozaj,“ vrhla rýchly pohľad na Andreu, „držíš jej to miesto v škôlke, však?“

Andrea sa zamyslela. „Zatiaľ hej.“ Zohla sa, aby zdvihla zo zeme plastovú vidličku a papierový pohár. Podala ich Denise. „Ale na poslednej porade sa znovu spomínala reštitúcia a nemám z toho dobrý pocit. Ktosi na to dosť tlačí, aby sa naša škôlka vrátila naspäť pôvodným majiteľom.“

„Čo už.“ Denisa hádzala odpadky z papiera do jedného igelitového vreca a z plastov do druhého. „Ak to nepôjde inak, prihlásim ju niekde tu v Rači a hotovo. Alebo s ňou ostanem ešte rok doma. Aj tak si neviem predstaviť, kedy by som pri svojej rodine stíhala chodiť do práce. Som v jednom kole, od rána do večera.“

Andrea sa uškrnula, no kým stačila reagovať, ozval sa od dverí domu vzrušený hlas jej syna: „Mami, toto musíš vidieť!“

Obzrela sa. Riško bol strapatý, na kolenách mal zelené fľaky od trávy a tričko špinavé, akoby sa v ňom plazil po zemi. Líca mu blčali vzrušením a oči upieral na čosi, čo držal vo svojom tričku ako v kolíske. „Mami, pozri,“ vyhŕkol nadšene, keď k nej dobehol.

S úsmevom ho podpichla. „Kam sa stratil tvoj imidž elegána?“ Vzápätí ticho vydýchla: „Prepánajána, čo je to?“

Riško jej strčil pod nos chlpaté klbko. „Mačiatko. Nevidíš?“

Až teraz si všimla, že klbko má dve miniatúrne špicaté ušká, drobné labky a myšací chvostík.

„Mačiatko,“ opakovala po ňom. „Kde si ho vzal?“

„To je náš najnovší prírastok,“ zapojila sa hneď Denisa. „Majú niečo vyše dvoch mesiacov. Hádam. Murka sa nám pred niekoľkými týždňami kamsi stratila a zrazu prikvitla s tými drobcami.“

Andrea nadvihla obočie. „Prírastok? To vám nestačí ten zverinec, čo už máte?“ Zahľadela sa na kôlňu, za ktorou pokračovala zeleninová záhrada. Odtiaľto to nebolo vidieť, ale polovicu z nej už obetovali kotercom pre zajace, výbehu pre sliepky a búdke pre kozu. Okrem toho po dvore behali tri psy, z klietky na okne škriekal párik papagájov a sem-tam sa ukázala nejaká mačka.

„Vieš, že máme zvieratá radi.“ Denisa dokončila upratovanie a vrecia položila do kúta altánku. „Pár mačiatok sa u nás stratí.“

„A ty sa čuduješ, že si v jednom kolotoči?“

Denisa pokrčila plecami. „Deti sú z nich nadšené.“ Pozrela smerom ku chlapcom, ktorí už dokončili skladanie lietadla a chystali sa ho vyskúšať. „Navyše ich tým učíme zodpovednosti. Našou podmienkou totiž bolo, že sa o tie zvieratká musia aj postarať.“

„Mami, Paťo povedal, že si ho pokojne môžeme vziať domov.“

Andrea sa strhla. Celkom zabudla, že Riško pri nej ešte stojí a čaká na reakciu. Livka by zo mňa už strhla sukňu, čo by ma za ňu mykala, keby som si ju tak dlho nevšímala. „Zbláznil si sa?“ vyhŕkla.

„Prečo?!“

„Prečo?“ zahabkala. Nebola zvyknutá, aby jej Riško oponoval. Zároveň videla, že ju brat aj švagriná so záujmom sledujú. „Jasne sme ti predsa s ockom vysvetlili, že prah nášho bytu neprekročí zviera väčšie ako akváriová rybička.“

Syn sa zrazu zaťal. „Ale prečo?“

„Riško...“ Snažila sa hovoriť pokojne, no slabý záchvev hlasu ju prezradil. „Zvieratá predsa potrebujú byť vonku, nie zavreté v byte. Okrem toho, ty si celý deň v škole, my s ockom v práci... Bolo by stále samo.“

Riškovi sa oči zaleskli slzami. „Mami, prosím.“ Mačiatko zovrel v dlaniach, až zapišťalo. Rýchlo stisk povolil. „Sľubujem, že sa oň budem starať. Ty ani oco s tým nebudete mať vôbec nijaké starosti.“

„Myslíš?“ Andrei sa v hlave kmitla predstava, ako si mačka brúsi pazúriky o jej koženú sedačku a vzápätí sa šplhá po nástennom koberci znázorňujúcom energiu jin a jang. „A čo keď ťa o pár dní to nadšenie prejde? Pamätáš sa, ako sme čítali v jednom časopise, že najviac zvierat končí na ulici po Vianociach, lebo radosť z vianočného darčeka čoskoro pominie a ľudia sa snažia zvieratiek zbaviť?“

Riško rýchlo zavrtel hlavou. „To sa mne nestane.“

„Richard.“ Jaro sa odrazu zjavil za jeho chrbtom a v hlase mal vážnosť. „Všetky naše psy sú z útulku a dve mačičky sme našli pohodené pri ceste v plátennom vreci. Niekto ich chcel zrejme utopiť, no potom si to rozmyslel.“

„To by som ja nikdy neurobil!“

Jaro sa jeho rozhorčenej reakcii ticho zasmial. „Tak fajn, kamarát.“ Rýchlo pozrel na Andreu. „Ak tvoja mama dovolí, môžeš si ho vziať. A keby sa ti zdalo, že je toho na teba priveľa, prinesieš ho naspäť. Platí?“

Riškovu tvár rozžiaril nadšený úsmev. „Mami,“ obrátil sa k nej, „počula si?“

„Počula.“ Z pŕs sa jej vydral hlboký vzdych. „A už teraz rozmýšľaj, ako to vysvetlíš ockovi.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Prvá kapitola