Text © Marek Zákopčan 2010

Cover design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © Ikar 2010, 2011 (elektronická verzia)

ISBN 978-80-551-2589-3

Motto:

Šťastný človek, ktorý sa vie zasmiať sám na sebe!

Bude mať vždy niečo, čo ho rozosmeje!

(Burgiba)

1. kapitola

v ktorej sa Tomáš zachová ako blbec

a hladinu môjho osudu rozvíri jedna esemeska

Už vám niekedy zazvonil telefón, keď ste boli na záchode? Máte dokončiť, čo ste začali, alebo sa rozbehnúť a zdvihnúť? Shakespeare nevedel, ako správne vyriešiť dilemu, na rozdiel od Murphyho a jeho zákonov. Čo sa môže pokaziť, to sa aj pokazí. Zdvihol som skôr, ako doznela zvučka z Dallasu. Volal Tomáš, aby potvrdil naše dnešné stretko.

O hodinu som postával pred vchodom do strediska s bowlingovou halou, biliardom, ruletou a hracími automatmi. Škoda, že nefajčím, čas by mi možno ubehol rýchlejšie. Niežeby som chuť nikotínového šialenstva nikdy nevyskúšal! Len som na tom nevidel nič svetoborné.

Tomáš meškal pätnásť minút. Vystúpil z autobusu a kráčal ku mne. Moment! Povedal som – kráčal? Skôr sa mi zdalo, že sa zvláštne nakláňal zo strany na stranu, akoby napodobňoval slalom pomedzi neviditeľné kužele.

Ruky som si prekrížil na hrudi, hlavu som naklonil nabok a nadvihol jedno obočie (ľavé, pravé totiž samostatne nadvihnúť nedokážem). Čakal som, kým sa dotacká až ku mne. Jeho pohľad mi potvrdil to, čo som už vedel – bol mierne pod parou. Nuž, chlapec začal o čosi skôr.

„Čaveees, Alex!“ zatiahol. Jeho dych by nezlepšili ani osviežujúce cukríky iba s dvoma kalóriami. „Sorry, že si musel čakať. Meškal mi spoj.“

„Kde? V tvojej hlave?“ zašomral som. „Cítiš sa dobre?“

Snažil som sa pôsobiť vážne, stálo ma to nemálo úsilia.

„Nikdy som sa necítil lepšie!“ vyhlásil bodro. „Pome už!“

Za normálnych okolností by som opravil jeho jazykový prehrešok, ale teraz by to nemalo zmysel. Vykročil som teda za ním. Vošli sme dovnútra.

Privítal nás hlas Robbieho Williamsa valiaci sa z rádia. V duchu som dúfal, že Tomáš sa k Robbiemu nepridá. Neviem, či by som bol schopný predstierať, že k nemu nepatrím.

Podišli sme k pultu, mladý muž vo firemnom tričku sa na nás široko usmial. Za jeho chrbtom svietil transparent s mottom dotyčného zariadenia: Bowling je hra, ktorú počasie nepokazí. Veru, niečo na tom bude.

Zaplatil som za hodinu a zveril som mu čísla našich topánok. Pri bowlingu sa totiž vyžadovala špeciálna obuv. Podal mi dva páry a kým v pokladnici hľadal správne centy na vydanie, položil som topánky k Tomášovi. Sadol si na lavičku a začal sa prezúvať. Išlo mu to až prekvapivo zručne.

Odložil som si výdavok do peňaženky a prisadol si k nemu. Tomáš však vstal a pobral sa k našej dráhe. Keď som siahol po topánkach, zarazil som sa. Obidve pasovali na ľavú nohu! Viackrát som už dokázal, že mám ľavé obe ruky, ale žeby aj nohy?! Tomáš si obul dve pravé topánky! Vzdychol som si, vzal som obuv do ruky a vykročil za ním. „Netlačí ťa náhodou jedna topánka?“ spýtal som sa.

„Áno, ako si vedel?“

„Svojím jasnovidectvom som povestný,“ uškrnul som sa a podal mu jednu z mojich topánok, aby sa prezul. Keď tak urobil, začudovane sa na mňa pozrel. „Teraz ma tlačia obe,“ povedal. Presne tak, prezul si nesprávnu topánku.

Zahľadel som sa naňho a uvažoval som, či je vôbec niečo takéto možné. Bez slova som ho postrčil k sedačke. Pohodlne sa na nej uvelebil. Pomaly som sa prezul a v duchu som rátal do desať. Medzitým mu došlo, kde sa stala chyba. Načase.

K našej dráhe prišiel zriadenec a počítačom nastavil všetko potrebné pre správny chod hry. Zaželal nám príjemnú zábavu a vzdialil sa.

Hru som začal ja. Vzal som do ruky guľu zelenej farby, poťažkal ju a plavne vrhol. Vždy ma fascinuje jej pohyb po dráhe. Plynulo sa rúti ku kolkom, čakajúcim na svoju skazu. Dočkali sa. Až na jeden, ktorý ostal stáť.

„Dobrý hod,“ poznamenal Tomáš uznanlivo. Jeho úsmev však nasvedčoval, že to pokladá skôr za dielo náhody.

Keď sa mi posledný odporujúci kolok nepodarilo poslať za jeho padnutými kamošmi, prišiel na rad Tomáš. Tri prsty strčil do otvorov najťažšej gule. Pri jej dvíhaní si pomohol aj druhou rukou.

Pokrútil som hlavou. Zas si dokazuje, aký je macher? Až keď pootočil hlavou a ja som sledoval smer jeho pohľadu, pochopil som, prečo to robí. Na vedľajšej dráhe sa práve zjavili tri pipiny o niečo mladšie od nás. Som si istý, že na podobné dievčatá natrafíte dennodenne. Ich výška nadobúda na impozantnosti vďaka podpätkom, na ktorých sa iste učili chodiť poriadne dlho. Nalakované nechty na nohách bezchybne ladia nielen s odtieňom na rukách, ale aj s farbou kabelky. Zaujímavé pre mňa je, že do tej koženej vecičky sa zmestí mobil, nespočetné šminky, poznámkový blok, lifestylový časopis a bohviečo ešte. Ich minisukne dávajú nový význam predpone mini- , možno by bolo vhodnejšie použiť výraz ultramini. Alebo ten kus látky používajú aj ako opasok? Odhalené brušká majú pekne opálené. Nečudo, keď sú stále vystavené vplyvom počasia. Zdrap na hrudi predsa len niečo svedomito zakrýva, aj keď sa nebezpečne posúva, akoby si hľadal lepšiu polohu. Najväčšie lákadlá sú však moderné okuliare, módne náušnice a prácne upravené účesy. Samozrejme, na tvári nesmie chýbať mejkap. Celkový imidž dotvára rozličná bižutéria prevažne ružovej farby. Ako inak, už malé deti vedia, že ružová je pre dievčatá. A čerešničkou na torte je chôdza! Ó, páni! Jemné pohojdávanie v rytme mladosti a neskúsené flirtovanie so zvedavými pohľadmi má niečo do seba!

Tomáš sa rozhodol oslniť pipiny čarom svojej osobnosti. Uškrnul som sa nad jeho taktikou. Stál a čakal, kým neupútal ich pozornosť. Povedzme si pravdu, bolo neľahké nevšimnúť si ťažko stojaceho mladíka s niekoľkokilovou guľou v rukách. Keď po ňom začali poškuľovať (skôr zo zvedavosti ako z ozajstného záujmu), napriahol sa a šmaril guľu. Škoda len, že minula dráhu. S dunením padla na zem. Snažil sa ju chvatne zdvihnúť, no keď ju uchopil, opäť sa mu vyšmykla a pomaly sa kĺzala po dráhe. Vykročil za ňou, no v tej chvíli k nemu pribehol zriadenec. „Po dráhe chodiť nesmiete!“ zahriakol ho zamračene a sám sa vydal za putujúcou guľou. Priniesol ju späť. „Nech sa to neopakuje.“

Dievčenské chichúňanie sa odrážalo v červeni na Tomášovej zapýrenej tvári. Oblizol si pery a povedal: „To je môj spôsob, ako vás pozvať, aby ste hrali s nami.“

Och nie! Našťastie odmietli.

Musím sa priznať, že hra ma vôbec nebavila. A myslím, že ani Tomáša, aj keď to nahlas nepovedal. Zrejme ho celý čas mrzela epizódka s babenkami. Obom nám preto odľahlo, keď uplynula hodina a mohli sme vypadnúť.

„To bol teda riadny trapas,“ poznamenal som, keď sme vyšli na čerstvý večerný vzduch.

„Čo máš na mysli?“ spýtal sa nechápavo.

„Čo asi?“

Odfrkol si. „Prečo by to mal byť trapas? Náhodou to bolo zlaté. Rozosmial som ich!“

Nechcel som opäť začínať tému, ktorú sme rozoberali hádam stokrát, ale nemohol som sa premôcť. „Vážne si myslíš, že si taký neodolateľný?“ Opýtal som sa zbytočne, pretože odpoveď som vedel. Áno, myslel si to. Nepoznám nikoho samoľúbejšieho.

„Všetko tomu nasvedčuje,“ povedal ťahavo. Alkohol z neho pomaly vyprchával. „Inak by som nemal taký úspech!“

„Sex nie je všetko,“ riekol som. Nepopieram, že som občas dostal chuť na dievča, ktoré som zbadal niekde v kaviarni alebo v škole, ale nikdy by som sa nezoznamoval len preto, aby som ju dostal do postele. Tomášovi to však nerobilo najmenší problém. „Nevadí, že si pre dievčatá len objektom sexuálneho pudu? Iba telom, ktoré ukojí ich potreby?“

Zdalo sa, že o tom uvažuje. „Nie,“ odvetil, „pokiaľ ukoja ony tie moje. Je to obojstranne výhodné.“

Vzdychol som si. „A čo ak budeš chcieť raz nadviazať vážny vzťah? Nebojíš sa, že ti tvoja povesť môže byť prekážkou? Čo ak ťa žiadna nebude brať vážne?“

„Toho sa teda vôbec nebojím... Moje dievča bude totiž rovnako náruživé.“

„Budeš schopný byť mu verný?“ Neviem, prečo som na neho útočil, prečo ma jeho prístup k ženám rozčuľoval. Možno preto, lebo ja sám som diametrálne odlišný. Dalo by sa povedať, že vo vzťahu k opačnému pohlaviu som dosť hanblivý.

„Samozrejme,“ vyhlásil neochvejne.

Veľmi ma nepresvedčil. Asi to bolo tým, že Tomáš mal za sebou viacero nezáväzných nocí, zatiaľ čo ja som ich príliš nevyhľadával. Možno to vyznie falošne, ale nemôžem mať sex bez lásky. Problém však je, že ja sa len tak ľahko nezamilujem, a teda ani moje sexuálne skúsenosti nerobia zo mňa ostrieľaného záletníka. Ale keď už k tomu príde, fakt to stojí za to... . Ak mám povedať pravdu, fyzickú príťažlivosť vo vzťahu nepovažujem za primárne dôležitú, sú aj prvoradejšie veci.

„Ani tebe by nezaškodilo vyhodiť si z kopýtka,“ povedal náhle Tomáš.

„Ja sa bavím dostatočne,“ odvrkol som.

„Nemyslím na posedenie pri kofole.“

Naše ponímanie zábavy bolo evidentne odlišné. Kým ja som obľuboval stretnutia s priateľmi, pri ktorých sme sa mohli nerušene pozhovárať, on sa rád zúčastňoval bujarých žúrov na chatách kamošov jeho kamošov, ktorých ani nepoznal. A zdalo sa, že Tomáš sa ani nevedel zabaviť bez alkoholu.

„Mal by si si nájsť frajerku,“ dal mi radu nad zlato.

„Óó, aké ľahké, že mi to nenapadlo!“ Jasné, že som nad tým rozmýšľal – a neraz. Horšie však bolo ten plán realizovať. Do barov nechodím, ani na diskotéky, takto sa možnosti radikálne znižujú. V škole nemám čas myslieť na frajerky a nie som zvrátený, aby som balil -násťročné dievčatká. Chcel som Tomášovi odpovedať, ale zarazil ma jeho výraz. Dalo by sa povedať, že sa tváril zamyslene, ale v tomto si pri ňom človek nemôže byť nikdy istý. Mal som pocit, že má čosi za lubom. To nedopadne dobre.

Prechádzali sme mestom, keď Tomáš vyhŕkol, že potrebuje ísť na vecko. Najbližšie záchody boli tie verejné na námestí. Prehľadal si vrecká a spýtal sa, či nemám drobné. Dobre som vedel, že k tomu dôjde, preto som vystrel ruku s niekoľkými centami. „Poď so mnou.“

„Načo? Nevieš si odopnúť zips?“

„Možno budem vracať.“

Úchvatné. „Tak dobre.“ Zišiel som s ním dolu schodmi. Mestské toalety boli udržiavané. Len škoda, že boli jedny z mála.

Pani, ktorá mala na starosti prevádzku toaliet, vzala od Tomáša drobné. Dala si ich do dlane a ukazovákom druhej ruky ich prepočítala. V tvári mala natoľko sústredený výraz, že mi padlo zaťažko vyrušiť ju. „Dobrý večer,“ pozdravil som sa. Pozrela na mňa, na moment som ustrnul, doslova ma prebodávala pohľadom.

„Pisoár desať centov, kabínka dvadsať. Za sprchu je príplatok. Je to tam napísané!“ ukázala kostnatým prstom na hárok papiera prilepený na stenu. Podotýkam, že slovo príplatok bolo napísané s ý.

„Áno, vidím. Krásne písmo. Ja len... Nepoužijem toaletu, iba sprevádzam kamaráta, prišlo mu trochu zle...“

Vystrčila hlavu cez otvor, vyľakane som sa o kúsok stiahol. „Nieže mi to tu ogrcáte! Ja to riadiť nebudem!“

„Ani ja!“ pridal som sa k nej, ale nezdalo sa jej to vtipné.

„Bez zaplatenia vás nikam nepustím!“ vyštekla netrpezlivo. Doliehali k nám zvuky z televízora. Práve bežala dvanásta repríza Komisára Rexa. Už mi bolo jasné, prečo má tak naponáhlo.

„Veď vám vravím, že nemám v úmysle využiť služby, ktoré ponúkate... “

„Desať centov pisoár, dvadsať centov kabínka! Čomu nerozumiete?! Hovorím hádam po maďarsky?“

„Hm,“ zatváril som sa zamyslene, „za váš prízvuk by som ruku do ohňa teda nedal.“

Ostala ticho. Usmial som sa. Aj malé víťazstvo poteší. Na dôkaz mojej štedrosti a dobrej vôle som predsa len aj ja vytiahol desať centov. Položil som ich na tanierik a odkráčal som za Tomášom, ktorý už obsadil jednu kabínku.

„Čo robíš?“ opýtal som sa zavretých dverí.

„Maľujem obrazy,“ zašomral. „Čo by som tu asi tak robil?“

Prevrátil som oči. „Je ti zle?“

„Ani nie.“ Po chvíli vyšiel von. „Požič mi mobil.“

„Načo?“ nechápal som.

„Môj sa vybil. Chcem napísať sestre, nech príde autom...“ začkalo sa mu, „a nech ma odvezie domov.“

„Aj mňa,“ dodal som.

„Aj teba.“

Vytiahol som telefón z vrecka a podal mu ho. Keby som však v tej chvíli tušil, čo má v úmysle, otočil by som sa a odkráčal preč.

Napísal správu a vrátil mi ho.

Keď sme prechádzali okolo kofy za okienkom, povedal som: „Dovidenia, dobrú noc!“

Niečo si zamrmlala. Ktovie, možno to bolo aj po maďarsky.

„Práve som si spomenul, že po nás nebude môcť prísť,“ oznámil mi Tomáš, keď sme vyšli von. „Je u kamarátky. Asi mi zlyháva pamäť alebo čo.“

Ostávalo nám ísť domov autobusom. To nič. Prešli sme až k Námestiu slobody. Ako na potvoru, Tomášov spoj práve prišiel, kým ja som musel čakať ďalších dvadsať minút. Narýchlo sme sa rozlúčili.

Podišiel som k novinovému stánku. Zbežne som si prezrel obálky časopisov. Všade len krásni mladí ľudia. Zdalo sa, že im je sveta žiť. Vo vrecku mi zavibroval mobil.

Pozrel som sa na displej, blikalo na mňa číslo, ktoré som nepoznal. „Prosím?“

Na druhom konci linky som začul nadýchnutie a potom to už išlo. Pre slabšie povahy uvádzam zjemnenú podobu: „To čo malo byť, ty sviňa úchylná?! Si myslíš, že si zaujímavý? Debil jeden sprostý! Keby som ťa stretla, tak by si videl! Ti dám vylízať jaskynku! Láskavo si odpusť takéto zvrátené kydy! Ešte raz a nájdem si ťa, ty perverzák!“ Zložila.

Nemo som civel na telefón, nechápavo som sa poobzeral. Dúfal som, že nik nepočul, čo mi dotyčná vykričala. Prepadol by som sa od hanby. Čo to malo znamenať? Kto to bol? A odkiaľ mala moje číslo? Vtom mi svitlo. Tomáš! Navolil som si odoslané správy. Posledná z nich išla na číslo, ktoré mi volalo. Otvoril som ju a kým som čítal, srdce mi bilo čoraz rýchlejšie. Ja toho idiota zabijem!

2. kapitola

v ktorej hrá dôležitú úlohu Peťa

a môj pobyt na toalete

Počkal som, kým vystúpim z autobusu, aby mal môj telefonát čo najmenej svedkov. Keď som kráčal po chodníku k nášmu paneláku, mysľou sa mi preháňali slová, ktoré som mal v úmysle adresovať Tomášovi hneď, ako zdvihne mobil. Lenže nedvíhal. Televízna reklama tvrdila, že hudba, čo počuť počas zvonenia, by mala volajúceho upokojiť, no mňa teraz skôr privádzala do zúrivosti. Čo si o sebe ten somár myslí?! Že bude vypisovať sprosté esemesky a potom sa niekde rehotať? Tak to teda nie! To si pekne vypije! Rozčúlene som ukončil hovor a telefón strčil späť do vrecka na rifliach.

Elektronickým kľúčom som otvoril vchodové dvere, pohľad mi padol na preplnenú schránku. Zase samé letáky a reklamy! Pri schránkach síce bola kartónová škatuľa, kam mohli obyvatelia bytovky letáky odhodiť, ale ja a moja teta sme to nerobili. Keď už nič iné, dali sa využiť pri zbere papiera. To mi vštepovala ešte moja triedna na základnej. A mala pravdu.

Vyviezol som sa výťahom na šieste poschodie. Do bytu som zakaždým vstupoval potichu. Nevedel som, či Ema už náhodou nešla spať. Všade bola tma, prešiel som teda po špičkách do svojej izby a zažal svetlo. Bol som unavený, a tak som telku nechal odpočívať. Narýchlo som sa poumýval, prezliekol sa do pyžama, vypil pohár vody a zaliezol do postele. Napočudovanie som zaspal pomerne rýchlo.

Prebudil ma ten najkrajší zvuk, aký si len možno predstaviť – vyčíňanie susedovej vŕtačky. Mal som dojem, že sa chce prebúrať až k nám a pochváliť sa svojou mašinkou. Nebol by som proti. Aspoň by som mal možnosť strčiť mu ju do...

Zaostril som na budík, aby som lepšie videl na digitálne číslice. Bolo krátko po siedmej. S výrazom nežného dobermana som vstal a otvoril okno, aby sa vyvetralo. Bolo pekné teplé ráno, to mi trochu zlepšilo náladu. Priznám sa, že som veľmi náladový. Každá drobnosť ma ovplyvní a diametrálne zmení moje rozpoloženie. Nič s tým však neviem urobiť.

Do nosa mi udrela vôňa kávy. Moja denná porcia však musela počkať do poobedia, ráno pijem čaj. Zásadne ovocný. Teta Ema vstávala vždy zavčasu, aj keď nemusela. Aj teraz už sedela v kuchyni a prezerala si letáky, ktoré som doniesol večer. Zamrmlal som pozdrav a siahol po hrnčeku s čajom.

„Ahoj,“ odvetila teta zvesela. „Ako bolo? Bavil si sa?“

Toto mi robila naschvál. Dobre vedela, že zhruba polhodinu po prebudení som prakticky nepoužiteľný, no to jej nebránilo, aby ma zasypala otázkami.

„Hm,“ kývol som hlavou a vypil som na tri dúšky svoj čaj.

„Mimochodom,“ pokračovala, „prišiel si neskôr, ako som čakala. Mohol si mi dať vedieť. Vieš, že nemám pokoj, kým neviem, že si v bezpečí.“

„Čo som tvoja astma?“

„Veľmi vtipné!“ zahundrala, ale na perách jej pohrával pobavený úsmev. „Nemôžem riskovať, že sa ti niečo stane. Tvoji rodičia by ma zdrali z kože.“

Na to som nemal odpoveď, ale Emu som chápal a bol som jej vďačný. Starala sa o mňa cez leto, kým boli moji rodičia na vykopávkach v Peru. Znie to exoticky, však? No nedajte sa pomýliť, nič nie je také, ako to na prvý pohľad vyzerá. Nie je totiž bohviečo, keď ste väčšinu roka odkázaní takmer len sami na seba a niekedy nemáte o svojich najbližších žiadne správy. Na druhej strane... Už som mal možnosť zistiť, že pre opačné pohlavie je téma ďalekej exotiky nezriedka pútavejšia ako reči o vyhratom futbalovom zápase. Ja som archeologický zápal síce nezdedil, no dobrodružstvo mám predsa len v krvi. Nie je vylúčené, že aj ja v budúcnosti opustím vlasť a poletím v ústrety chápadlám minulosti.

Po rannej očiste som si zapol telku. Pred týždňom sa začala nová telenovela s Dannou García (zainteresovaní vedia, že je to záruka emocionálnej kvality). Pohodlne som sa usadil a nasledujúcich deväťdesiat minút som strávil povzbudzovaním svojich hrdinov v boji proti intrigánom. „Daj mu! Utekaj! Nedaj sa!“ Tým pokrikom síce chýbala estetická kvalita, ale mne pomáhali, aj keď som presne nevedel ako...

Už sa pomaly blížili záverečné titulky (a, samozrejme, koniec v tom najlepšom okamihu), keď sa mi zrazu vynorila z mysle nepríjemná spomienka na včerajšiu udalosť. Šiel som si hneď do izby po mobil a naťukal som Tomášovo číslo. Čakal som, kým zdvihne, aj keby to malo trvať hodinu. Napokon sa ozvalo tlmené: „Čo je?“ Zjavne som ho zobudil. Výborne!

„Môžeš mi láskavo vysvetliť, čo mala znamenať tá esemeska?!“ vyrútil som sa naňho.

„Aká?“ nechápal a nie som si istý, či sa to dalo pripísať jeho stavu.

„Tá, ktorú si včera napísal – ani neviem komu – z môjho telefónu!“

Na opačnom konci bolo chvíľu ticho, potom sa ozval tichý smiech. „Aha, tá esemeska.“

„Som rád, že sa bavíš.“

„Nesopti. Bol to len taký malý žart,“ vysvetľoval neobalene. „Vlastne ani neviem, ako mi to napadlo... Bol som na vecku a na stene bolo napísané telefónne číslo, vraj kto má chuť, nech sa ozve. Tak som sa ozval...“

„Tak si sa mal ozvať zo svojho mobilu!“

„Vieš, že bol vybitý... A okrem toho, v tej chvíli som si asi myslel, že je môj...“ stíšil hlas, očividne chcel zvaliť vinu na svoju opilosť.

„Cítim sa ako blbec!“ zvolal som namosúrene. „Najradšej by som ťa nakopal do zadku, ale bojím sa, že by som ti tým poškodil mozog! Nabudúce si dobre rozmysli, čo robíš. Inak ťa rozdrapím!“

Počul som, ako Tomáš zadržiava smiech. „To znelo ako z komiksového filmu.“

Zložil som skôr, ako som sa stihol rozosmiať. Ešte by si náhodou myslel, že je mu odpustené!

Čo s načatým dňom? Doobeda sa ako-tak zabavím aj sám, ale stráviť celé poobedie osamote, na to som už teda veľkú chuť nemal. Kamoška Cuca trávi deň so starkou na záhrade, Tomáša som chcel nejaký čas dusiť... Našťastie ostáva ešte jedna možnosť, ktorá nikdy nesklame – Peťa! Musím vám povedať, že je skutočne úchvatná. Ona a Cuca sú moje dve najlepšie kamošky už od gymnázia. Väčšina stredoškolských vzťahov sa po skončení školy značne otupí, ale v našom prípade to tak vôbec nie je. A som si istý, že to tak pretrvá naveky, alebo aspoň dovtedy, kým neumrieme... Ako v rozprávke.

Napísal som Peti správu s otázkou, čo dnes podnikneme. Odpovedala takmer ihneď. Peťa je skrátka vždy pripravená!

Dohodli sme sa, že sa stretneme o druhej na námestí pri fontáne.

„Poobede idem do mesta s Peťou,“ oznámil som Eme, ktorá práve krájala zemiaky.

„Zase budem sama?“ opýtala sa.

Zasmial som sa. „To určite. Hneď ako odídem, už tu bude Albert, aby ťa opaľoval.“

Nasrdila sa. „Čo je to za výraz? Za mojich čias muž žene dvoril, v žiadnom prípade ju neopaľoval. To je teda slovník...!“

Pristúpil som k Eme a objal som ju. „Teta, duchom si mladšia ako väčšina mojich vrstovníkov. Tak sa netvár ako urazená dôchodkyňa.“

Na tvári sa jej usadil potmehúdsky úsmev. „Keď už sme pri tom... opaľovaní... Čo si myslíš o Albertovi?“

„Na svoj vek je celkom schopný,“ odvetil som. Ema sa na mňa so smiechom zahnala. „Ale vážne... Je milý, pozorný, niekedy dokonca vtipný... a hlavne mu na tebe záleží. Navyše býva hneď oproti, takže je kedykoľvek poruke.“

„Mám ho rada...“ vydýchla teta.

Vo vzduchu však viselo nevypovedané ale. Vedel som veľmi dobre, že Ema ešte stále nosí v srdci svojho nebohého manžela. Umrel síce už pred desiatimi rokmi, ale Ema za ním stále smútila. Často o ňom hovorila, prezerala si spoločné fotografie... Napriek tomu som veril, že ak niekto prejde cez túto pomyselnú blokádu, bude to práve Albert. „Viem.“

Sadol som si k stolu a nalial si z krčaha džús.

„A čo ty?“ nadhodila. „Kedy si privedieš domov nejakú priateľku? A nemám na mysli Peťu alebo Cucu.“

Vzdychol som si. „Na lásku mám ešte čas, nemyslíš?“ Bola to moja tradičná odpoveď. Žiadnu inú som totiž nemal v talóne. A načo aj, keď väčšinou zabrala?

Usmiala sa. „To je pravda, no to neznamená, že si nemôžeš užiť!“

„Ale, teta, prosím ťa, kto teraz vedie nevhodné reči? Kam sa podela tvoja romantická predstava o mne a mojej budúcej manželke?“

„Nikam, stále vo mne pretrváva!“ ohradila sa. „Ale si mladý... Radšej si uži teraz, keď je na to čas... Alebo si budeš hľadať ženu, až keď budeš mať šesťdesiat?“

„Ako Albert?“ rypol som.

„Ha, a kto povedal, že si niekoho našiel?“ zakontrovala.

„Zdá sa, že on je o tom presvedčený, len jeho vyvolená si stále nie je istá.“

„Všetko má svoj čas.“

„A presne tým sa riadim aj ja!“ dodal som. „Takže momentálne uzatváram tému partnerských vzťahov a idem zistiť, čo je nové vo svete.“

Vstal som a pobral sa do svojej izby. Ešte som začul čosi o tom, že trávim príliš veľa času za počítačom. A že takto si dievča nenájdem...

Sadol som si na vŕzgajúcu stoličku a zapol počítač. Večerné správy v telke nepozerám, namiesto toho si každý deň prebehnem novinky na internete, aby som bol v obraze. Nemusím hľadať dlho. Ako domovskú stránku mám totiž nastavenú svoju e-mailovú službu, ktorá priamo odkazuje na spravodajské weby. No, bohužiaľ, nielen na ne. Tak ako sa môže návštevník stránky dočítať, že schôdza parlamentu bude o kríze, dvojakom občianstve a extrémizme, všimne si aj do očí bijúce lákadlá: Objavíte spolu svet porna! Príliš malá výstroj? Skúste tie správne polohy! Štyri triky, ako NEdosiahnuť orgazmus!

Po ľahkom obede, ktorý mi navarila teta, som sa pomaly chystal na stretko s Peťou.

Vystúpil som pri Národnom dome a kráčal som k námestiu. Už viac ráz mi napadlo, že keby som bol turista, Námestie SNP by ma uchvátilo. Nachádza sa tu hneď niekoľko dominánt a pamiatok – kamenná fontána, pomník oslobodzujúcej armáde, mariánsky stĺp, hodinová veža... Okrem toho aj Stredoslovenské múzeum a mnoho známych meštianskych domov z dôb minulých.

Peťa ešte pri fontáne nebola, tak som sa uvelebil na múrik. Nečakal som dlho, keď si ku mne prisadla a zvolala: „Sviňa k svini sadá – už som tu!“

Zasmial som sa. „To je náš nový pozdrav?“

„No a? Výstižnejší už ani nemôže byť!“ Naozaj! Sme predsa drsní rebeli, nie?

Všimol som si, že v ruke má akýsi pestrofarebný papier.

„Čo to máš?“ opýtal som sa.

Ukázala mi leták.„Dali mi to takí dvaja mladí fešáci celí v čiernom.“

Pozrel som sa na leták, ktorý hlásal okrídlené slová o spasení, hriechoch a vykúpení. Nechýbal údaj o čase a mieste stretnutia sympatizantov. „Ty si teda vieš nájsť kamošov,“ utrúsil som s úsmevom.

„Pche, nezáviď. Náhodou to môže byť zaujímavé.“

„Netvrdím, že nie. Ale ako sa píše, je to len pre hriešnikov. A my sme predsa úplne nevinní, či nie?“

„To je fakt,“ prikývla a zahodila leták do najbližšieho odpadkového koša.

Do začiatku filmu ostávalo ešte dosť času, a tak sme zamierili k nášmu podniku. „Cuca mi vravela, že vás včera v kalčete natreli nejaké dievčence.“

Bolo to tak. Popri kofole si zvykneme zahrať zopár partií stolného futbalu. Cuca sa rozhodla, že našu hru oživí a oslovila ďalšie dve dievčatá, aby sa k nám pridali. Robieva to často, hoci ja z toho vôbec nemám radosť.

„To nie je správny výraz,“ odvetil som. „Zrejme chcela povedať, že sme ich nechali vyhrať.“

„Zaiste, veď som si hneď pomyslela, že taká ostrieľaná hráčka ako ona by len tak neprehrala,“ riekla so smiechom.

„Keď tak nad tým uvažujem, nebolo by od veci, keby tam tie dve boli aj dnes. Aspoň by sme si dali odvetu. S tebou by to šlo...“ poznamenal som.

„Fúha, keby ťa počula Cuca...“

„... tak by jej nezostávalo nič iné, len súhlasiť,“ zasmial som sa. „Tak spusť, čo máš nové? Teda okrem prasiatka na ruksaku.“

„Vau, si prvý človek, ktorý si ho všimol!“

Jasné, že som si ho všimol. Kedysi som aj ja mal malé umelohmotné prasiatko, ktoré som raz dostal ako vianočný darček (a ak sa nemýlim, tak práve od Peti). Chodilo so mnou do školy, väčšinou som ho mal položené na lavici. Raz sa mi však stratilo. Dodnes podozrievam fyzikárku, že mi ho potiahla. Zrejme sa nemala doma s čím hrať... A pritom stačilo povedať a ja by som jej ho rád požičal!

Kým som si prezeral najnovší prírastok v rodine Petiných drobností, spýtala sa: „Začala som si sťahovať nový seriál – The Gates. Pozeráš to?“

„Hej, zavše.“

Peťa sa rozosmiala. „Zavše? To je čo za slovo?“

„Nehovor mi, že výraz zavše nepoužívaš. Je plnoprávnou súčasťou našej slovnej zásoby, zaslúži si, aby ho každý človek vyslovil aspoň raz za týždeň.“

„Okej, urobím tomu slovíčku radosť a venujem mu miesto vo svojom rečovom centre.“

„Všetci lingvisti ti za to budú vďační.“

„Možno sa dostanem aj do učebníc ako najsvedomitejšia podporovateľka zastaraných výrazov.“

„Hm, to znie naozaj exkluzívne,“ zasmial som sa.

Keď sme dorazili do „šenku“, mladý čašník sa nás hneď opýtal, či chceme dve kofoly. Vzhľadom na to, že sme nemali až tak veľa času, dal som si len tri deci. Peťa je v pití rýchlejšia, preto riskla pollitrák.

„A čo máš nové ty?“ vyzvedala.

Hneď som sa pustil do rozprávania: „Včera som bol v meste s Tomášom. Spomínaš si na neho?“ Keď prikývla, pokračoval som: „Celý čas bol trochu... v náladičke... Keď sme boli na vecku, požičal som mu mobil, aby zavolal sestre, pretože ten jeho sa vybil. Lenže to som netušil, že ho použije na niečo celkom iné. Na stene bolo napísané nejaké telefónne číslo. Ten debil naň napísal esemesku.“

„Čo?“ Petin pohár sa zastavil na polceste k ústam. Začala sa sprisahanecky usmievať. „A...?“

„Nevedel som, čo spravil, až kým mi z toho čísla nezavolala mierne naštvaná slečna a nepovedala mi, čo si myslí o podobných výstrelkoch.“

„Máš ešte v mobile tú správu?“ opýtala sa Peťa, keď sa po výbuchu smiechu trochu utíšila.

Podal som jej telefón, keď čítala, od údivu sa jej rozšírili oči. „Fúha, tak to už hej. Vysvetlil si tej slečne, že si nevinný?“

„Pravdupovediac, nedala mi šancu. Uvažoval som, že by som jej napísal a všetko objasnil, ale obávam sa, že keby som jej poslal ďalšiu správu, vyznelo by to ako obťažovanie. Čo si o tom myslíš?“

„Vykašli sa na to. Veď je to aj tak jedno. Mohol to byť ktokoľvek.“

„Asi máš pravdu. Len je to dosť blbý pocit, keď vieš, že ťa niekto považuje za úchyla.“

„Hm. Je mi ľúto, ale fakt neviem, aké to je,“ zasmiala sa. Na chvíľu sa odmlčala a potom sa spýtala: „Mohol by si mi objednať z knižnice jednu knihu? Od Bukowskeho.“

„Máš na mysli toho doktora? Nevedel som, že sa tak zaujímaš o zdravú výživu.“

Peťa sa na mňa zarazene pozrela, akoby nechápala, čo hovorím. Potom jej došlo, koho som mal na mysli, a opäť sa rozrehotala. „Nie toho Bukovského! Charlesa Bukowskeho. Americký spisovateľ s neradostným životom. A tá kniha sa volá Všetky rite sveta i tá moja.“

„To zrejme nie je povinné čítanie žiakov na základnej škole,“ utrúsil som sucho. „Knihu ti zarezervujem.“

„Ďakujem. Ozaj, skoro by som zabudla!“ zvolala odrazu.

„Ešte to by chýbalo! A na čo také?“

„Kamoškina kamoška sa už niekoľkokrát pokúšala dostať na právo, no zakaždým stroskotala na otázkach týkajúcich sa dejín... “

„Smutné. Nezohnala vypracované otázky?“

„Ale jasné, že hej. No asi to nestačilo.“

„Potom nechápem, prečo sa trepe na právo, keď na to nemá.“

„Povedala by som, že ju do toho tlačia rodičia.“

„Nemá vlastný rozum?“ nahneval som sa. Prečo rodičia nútia deti študovať to, čo sa páči im? Akoby názor ich potomka nebol podstatný! Nežijeme predsa v 17. storočí! „A okrem toho, čo s tým mám ja?“

„Xénia – tak sa to dievča volá – by potrebovala doučovanie. Tak mi napadlo, či by si do toho nešiel.“ Aby ste rozumeli, prečo mi to Peťa navrhla, musím vám spomenúť dôležitý fakt – predmetom môjho štúdia na výške je fascinujúca, okúzľujúca a nesmierne pútavá história. Cuca povedala, že dejiny sa mi páčia preto, lebo rád pchám nos do cudzích záležitostí. No a? Aj keby... Nepoznám nikoho, kto by z času na čas neprejavil záujem o klebety týkajúce sa ľudí, ktorých pozná. A to, že ich sem-tam posuniem ďalej, je len bonus. Kto má informácie, má náskok. To je moje motto.

Nevedel som, či sa mám smiať, alebo plakať. „Xénia? To je jej ozajstné meno?“

„Prestaň. Ona za to nemôže.“

Zvážnel som: „Doučovať? Nemyslím si, že je to moja parketa.“

„Koho, ak nie tvoja? Kto nám všetko vysvetľoval na gymnáziu?“

„Lenže to bolo iné. Tu ide o celkom cudziu osobu. Netuším, ako by k tomu pristupovala, či ju to vôbec zaujíma, ako to bude prebiehať... To nie je len tak.“

„Každopádne ti dám číslo na ňu i na jej otca. Ak si to rozmyslíš, zavolaj im.“

Nadiktovala mi ho a ja som si ho uložil do mobilu.

Aj tri deci kofoly stačili na to, aby ich pocítil môj močový mechúr. No radšej teraz ako v kine...

Toalety v tomto podniku sú zamknuté a kto ich chce navštíviť, musí si ísť vypýtať kľúč od obsluhy. Všimol som si, že jeden hosť práve mieri na WC, tak som využil situáciu a pobral sa za ním. Svoju potrebu som vykonal pomerne rýchlo. Ešte som skontroloval svoj obraz v zrkadle, no keď som siahol na kľučku, zistil som nemilú vec – dvere boli zamknuté! Dotyčný hosť si zrejme moju prítomnosť nevšimol a po odchode ma tam nechal napospas zatuchnutému zápachu a kvapkajúcim kohútikom.

Čo mám robiť? Búchať na dvere a volať o pomoc? Nedá sa povedať, že by som túžil po pozornosti celej krčmy, preto som ten nápad okamžite zavrhol. Mohol som počkať, kým sa opäť niekto vyberie na toaletu, no to zas mohlo trvať pridlho. Okno z vecka viedlo priamo na terasu, takže ani toto nebola správna cesta.

Z vrecka som vytiahol mobil a navolil Petino číslo. V tej chvíli som začul ten najnepríjemnejší zvuk, aký som si vedel predstaviť – signál upozorňujúci na vybitú baterku. Telefón sa zmohol na slabé zablikanie a ukončenie svojej púte demonštroval tmavým displejom. Potichu som zanadával. Keby som sa nebál bolesti, do niečoho by som od zlosti kopol.

Na pery sa mi tlačil hysterický smiech. Iste, niekto by namietol, že už som si mohol po toľkom čase zvyknúť na trápne situácie, ale... Prečo stále ja?! Nevdojak mi napadlo, že je to už druhý raz v priebehu dvoch dní, čo mi znepríjemňujú život toalety. Dokelu, nie je to príznak nejakého syndrómu?

Hlava plná hlúpostí – na to by ma bolo! Ale aby som vymyslel, ako sa dostať z tejto prekérnej situácie, to už nie!

Oprel som sa o stenu a zviezol sa na zem. Ostať tu som rozhodne nemal v pláne. Vstal som a prešiel k oknu. Začal som mávať rukami, dúfajúc, že si ma Peťa všimne a zachráni ma. Nič. Ani len neotočila hlavu mojím smerom. Potichu som poklopkal po skle. Ten slabý zvuk však nepočuli ani holuby odpočívajúce v tieni pod oknom, nieto ešte Peťa. Opäť som zaklopal, teraz o niečo silnejšie.

Peťa nereagovala, no zato si ma všimol niekto iný. Akási dievčina sediaca blízko sociálneho zariadenia na mňa začudovane pozrela. V prvom momente som sa chcel rýchlo schovať. Videl som, ako sa dotyčnej rozhostil na tvári chápavý, pobavený úsmev. Vzdychol som si a pokrčil plecami.

Niečo povedala svojim spoločníkom, pomaly vstala a zašla za čašníkom. Ležérnym krokom podišla ku dverám toaliet a za okamih som počul odomykanie. Dievčina vošla dnu a zavrela za sebou dvere. Bola o niečo nižšia odo mňa, mala polodlhé tmavohnedé vlasy s blond melírom a jej štíhla postava sa zdala byť dokonalá.

Len som tam stál a zízal na ňu. Čo sa hovorí v takýchto situáciách? „Zvyčajne sa mi to nestáva,“ zašomral som zahanbene.

„Rada by som tomu verila,“ odvetila a ja som videl, ako sa premáha, aby sa nerozosmiala.

„Ďakujem.“

Chcel som odísť, ale zastavil ma jej hlas: „Keby si sa niekedy opäť dostal do problémov, tak len zasa zaklop na sklo a ja hneď prídem.“

Radšej som vypadol.

„Poďme preč,“ povedal som Peti, berúc jej ruksak.

„Tak náhle?“

„Ver mi, že je to nutné.“

Rozpovedal som jej, čo sa mi prihodilo. „Aspoň že každého rozosmejem,“ dodal som s úsmevom, keď som videl, ako sa smeje.

„Hej,“ prisvedčila. „Zavše.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola