Text © Denisa Fulmeková 2007

Cover design © Viera Fabianová 2007

Slovak edition © Ikar 2007, 2011 (elektronická verzia)

Denisa Fulmeková

Dve čiarky nádeje

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 3. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2544-2

1. kapitola

Na vchode do lekárne visela tabuľka s otváracím časom. Zatvárali o dvanástej. Eva pozrela na hodinky, ukazovali o päť minút dvanásť.

Odchýlila dvere a so zovretým hrdlom sa spýtala postaršej magistry, zahĺbenej do dajakých papierov, či ju ešte obslúži. Bála sa, že sa na ňu žena v bielom plášti osopí. I tak sa musela premôcť, a keby mala iné východisko, ani za svet by sem nevošla.

„Čo si prajete?“ zdvihla magistra oči od papierov.

„Jeden tehotenský test,“ odvetila Eva a odhrnula si z čela prameň tmavých vlasov. Snažila sa pôsobiť pokojne a sebaisto. Nemá už predsa osemnásť, aby jej bolo trápne pýtať si takú vec, no napriek tomu sa potešila, že v lekárni nie sú aj iní zákazníci.

„Aký?“ Touto otázkou ju magistra trochu zaskočila.

Eva už dávno žiadny test nekupovala a vedela len toľko, že z niektorých sa dá gravidita zistiť hneď a z iných iba ráno.

„Ten, čo sa dá kedykoľvek.“

Magistra pred ňu položila bielo-červenú škatuľku: „Stodvadsať korún, môže byť?“

Eva zaplatila a nehlučne za sebou zatvorila dvere.

Mešká jej to týždeň, ale brucho i prsia ju bolia, kým príde domov, možno sa to aj tak spustí a test ani nebude potrebovať.

„Ďuro, Ďuro, poď sem!“ volala z kúpeľne Eva a neveriacky hľadela na dve ružové čiarky na teste. Prvá sa rysovala výrazne, druhá bola slabučká a tenká ako vlas.

„No čo je?“ Evin manžel nemal rád, keď začul v ženinom hlase známky hystérie. Najmä nie vtedy, ak ho takým hlasom volala v sobotu po obede, keď si hovel na gauči s novinami. Neochotne sa zdvihol a prešiel do kúpeľne.

„Koľko čiarok tu vidíš?“ podávala mu testovaciu tyčinku.

„Jednu,“ povedal ľahostajne.

„Ale vidieť aj tú druhú, čo si slepý?“ Eve sa zachvel hlas, bolo badať, že sa už-už rozplače.

„Nepanikár, preboha. Veď tú druhú skoro nerozoznať, neboj sa.“ Juraj sa vrátil na pohovku a znovu siahol po novinách, nechcelo sa mu riešiť ženino podozrenie. Navyše ho trochu rozladilo, že o hodinu mali ísť blahoželať na svadbu Evinho bratranca. „Na tú gratuláciu si mám dať akože aj oblek?“ opýtal sa namosúrene.

„Ďuro, ale tu píšu, že aj keď je tá druhá čiarka slabšia, ide o tehotenstvo, čo to nechápeš?“ zvolala Eva s plačom. Cítila sa nielen zaskočená a bezradná, ale zdalo sa jej, že Jurajovi je to úplne fuk.

„Ukáž!“ Znovu k nej podišiel, zobral test a začal ho študovať s rovnakou vážnosťou, ako pred chvíľou noviny. „Hm, niečo tu je, máš pravdu. Ale je to slabé, ja neviem...“ vrátil test Eve.

Sadla si na okraj vane: „Ďuro, čo keď som fakt tehotná?“ zašepkala. Juraj si prisadol k nej a rozpačito ju pohladil po ruke.

„Neboj sa, zvládneme to. Najmä sa zbytočne nestresuj.“

Eva si utrela oči a zahodila test do plastového koša v kúpeľni. „V Nove majú lekáreň otvorenú stále, však? Pôjdeme tam kúpiť kvetiny pre nevestu a kúpim si ešte jeden test.“

Juraj ju pobozkal: „Kúp si aj dva, pre istotu... Tak mám ísť v obleku?“

Eva pokrčila plecami, v tej chvíli jej to bolo naozaj jedno.

Celé telo sa jej chvelo nervóznym vzrušením. Ako však hodiny plynuli, uvedomovala si, že to nie je nepríjemný pocit. Naopak, keď volala Tilde, pocítila odrazu prudkú radosť: „Tilda, počuj, koľko testov si si naposledy urobila?“ vypálila bez okolkov na tehotnú kamarátku.

„Tri.“ V telefóne nastalo na kratulinký okamih ticho: „Ty si tehotná!?“ zvolala pobavene Tilda.

„Asi,“ vybafla Eva a vtedy si v jedinom zlomku sekundy predstavila, ako ich s Tildou čaká zasa raz spoločná budúcnosť. Budú sa stretávať na káve a rozoberať nákupy výbavičky, Tilda jej bude s niekoľkotýždňovým náskokom oznamovať, aké vyšetrenia ju práve čakajú a ako budú spolu potom, keď sa ich deti narodia, v každom počasí kočíkovať.

„Evuška, ale to je perfektné!“ zvýskla Tilda a Eva počula, ako Tilda hovorí manželovi: „Aj Eva je tehotná!“

„Prepáč, Evi, ale musela som to povedať Maťovi,“ zasmiala sa Tilda, ktorá nevedela udržať žiadne tajomstvo. Eva sa zháčila – je to vôbec tajomstvo?

„A Simonka to už vie?“ vypytovala sa.

„Simonke sme to ešte nepovedali... Tilda, veď ja som si ten test robila len teraz napoludnie. Potom sme išli na bratrancovu svadbu, kúpila som si ďalšie dva testy a jeden som si ešte bežala domov spraviť. No a potom sme boli gratulovať. Len čo sme sa vrátili, hneď ti volám. Je to úplná novinka, chápeš?“

„A poviete jej to?“

Simonka bola práve na prázdninách u babky, takže zatiaľ ani netušila, ako sa jej postavenie jediného a výlučného dieťaťa otriasa v základoch.

„Simonke to povieme, až keď sa vráti od babky.“

„Bože, ja som z toho úplne hotová! To je krása!“ radovala sa Tilda a zrazu sa zarazila: „A tešíte sa?“

Eva sa pousmiala: „Ďuro povedal, že tomu nebude veriť, kým to nepotvrdí lekárka, a ja... Ja som šťastná! Ale aj sa bojím, veď vieš, ako to je.“

Eva si, samozrejme, vybavila, aké to bolo, keď zistila, že je v druhom stave so Simonkou. Vtedy si tehotenstvo želala, aj keď odhodlať sa k materstvu nebolo pre ňu jednoduché. Cítila strach a obavy, či to zvládne a či je jej telo dostatočne silné na pôrod. Vtedy si kúpila test, ktorý sa musel robiť iba ráno. Dala si budík, vstala skôr, zatvorila sa s testom na záchode a ten čas čakania na výsledok, tie tri minúty civela do zrkadla na svoju rozospatú tvár, trochu vystrašené hnedé oči a srdce mala až kdesi v krku. Chvela sa a cítila slabosť v kolenách, ako keď v puberte stretla chlapca, do ktorého bola tajne zamilovaná. Teraz to však nezáviselo od pohľadu niekoho iného, ale od jej pohľadu na test. Na... ach bože, pozitívny test! Ohromila ju radosť i strach zároveň. Bežala za Jurajom, ešte spal a ona mu šepkala do ucha, že jej vyšli dve čiarky. Vtedy ani poriadne nevedel, čo to znamená, ale sotva rozobratý sa inštinktívne dovtípil, že príde na svet „ďalší človek, o ktorého sa budem báť, keď sa pôjde bicyklovať“.

Výsledku neverila, kým jej ho o tri dni nepotvrdili z rozboru krvi. Ráno šla na odber a popoludní mala zavolať do ambulancie. Telefonovala tam z práce, bol strašne studený zimný deň. „Áno, ste gravidná,“ počula v slúchadle a hlava sa jej točila šťastím. Keď vyšla z budovy, na hnusnej šedivej ulici sa doslova vznášala. Bude mať dieťa! Chcela to ihneď oznámiť celému svetu a deliť sa o svoju radosť; mať okamžite tehotenské bruško, obliecť si tehotenské šaty, skrátka, byť budúcou mamou. Mobilné telefóny ešte rozšírené neboli, a tak sa vybrala na autobus smerom k sídlisku rodičov, oznámiť im, že majú na ceste vnúča. Ďurovi sa nevedela dovolať, mal akúsi poradu, a tak to nechala na večer.

V ten krásny zimný deň však ešte netušila, aké bude jej tehotenstvo nekonečné, ako bude musieť dlhé mesiace ležať a ako stratí kontakt s mnohými priateľkami, pre ktoré sa svet na niekoľko mesiacov, na rozdiel od toho jej, nezastaví. Bolestné mesiace sa nekonečne vliekli a napokon sa skončili nečakaným cisárskym rezom, zúfalým pobytom v neutešenej nemocnici s arogantným personálom a ťažkou popôrodnou depresiou.

A Ďuro mal stále veľa práce. Keď bol doma, vo všetkom jej so Simonkou pomáhal, no doma bol minimálne. Ráno, keď sa za ním zatvorili dvere, spustila malá ohlušujúci plač, ktorý trval s krátkymi prestávkami niekedy aj celý deň. Eva cítila nekonečnú únavu. Bábätko ľúbila a chvíľami sa jej zdalo, že by takto mohla byť aj šťastná, ale väčšinu dní preplakala spolu so Simonkou, sužovaná pretrvávajúcimi pooperačnými bolesťami, bezmocnosťou a vysiľujúcim stereotypom. Nechcela Ďurovi nič vyčítať, ale keďže nablízku bol vždy jedine on, tak mu napokon napriek svojim predsavzatiam vyhadzovala na oči, že sa venuje iba práci a na ne kašle. No a ak sa Ďuro zastavil po práci ešte aj niekde na pive, vedela zúriť ako nepríčetná, nadávať, kliať, hromžiť a v duchu mu sľubovať pomstu, o akej sa mu ani nesnívalo. Pravda, v myšlienkach ju musela posúvať až na obdobie, keď Simonka povyrastie. Ešte aj vnútorné popudy bolo treba mimovoľne podmieňovať uplynutím nejakého času! Zúfala si. Koľko času bude musieť uplynúť, kým z nej bude zasa normálny človek, ktorý si dá niekde v meste hocikedy rande s kamarátkou alebo pôjde len tak do kina? A už vôbec si nevedela predstaviť, že sa raz vráti k svojej práci do redakcie. Popri všetkých tých stereotypných domácich úkonoch, tých istých pohyboch a tej istej bezmyšlienkovitej a skôr len zmyslovej rovine bytia sa zdalo, že jej kreativita a zanietenosť pre písanie sú navždy pochované. Už nikdy zo seba nezvlečie rozgajdanú rifľovú sukňu a reklamné tričká s logom manželovej firmy. Už nikdy nebude príťažlivá a už nikdy nebude tá, čo predtým. V tom sa určite nemýlila, ale napriek všetkému v sebe opatrovala malú iskričku viery, že sa z marazmu depky predsa len niekde posunie a začne sa z materstva tešiť a azda si ho aj užívať. Veď koľko snívala o čistej, úhľadnej domácnosti, ako stojí pri sporáku v imaginárnej svetlej kuchyni s kvietkovanými obkladačkami, radostne mieša čosi chutné a vedľa v izbe, v detskej postieľke, spokojne džavoce jej potomok! V predstavách bolo vždy všetko také idylické a upratané! Rozkošná detská izbička, roztomilé bábätkovské oblečenie, pastelové cumlíky a všetky tie umelohmotné vyvárateľné drobnosti, bez ktorých sa nezaobíde žiadna dokonalá matka!

Asi sa na ňu takéto obrazy nalepili z reklamy alebo z obrázkových knižiek typu Starostlivosť o dojča. Až keď tú idylu žila, keď stála vo svojej maličkej kuchyni a na panvici jej zlovestne syčali pripálené zemiakové placky, pričom z vedľajšej izby sa ozýval prenikavý, zlostný plač jej akiste už trikrát pokakaného bábätka, až vtedy videla svet v jeho pravých farbách. Svoj palec derúci sa z pančuchy, taniere v dreze narýchlo zaliate vodou, preplnený smetný kôš, neožehlenú kopu bielizne a všade pohodené nechutné cumle, čo jednostaj padali na koberec, kde sa na ne lepili smietky a chĺpky podlahovej textílie.

Raz – pamätá si ten deň celkom presne –, práve išla z trhu, tlačila pred sebou kočík a dolu v košíku mala naložený objemný nákup a veľké balenie plienok, sa v duchu zaprisahala, že viac detí nechce. Nemá na to, skrátka, nervy ani bunky a rozhodne nie je ten správny gazdinkovsko-mamičkovský typ. Hoci šla po rovnom chodníku, mala pocit, že ten kočík tlačí do kopca úctyhodnej nadmorskej výšky a v jeho polovici už nebude vládať a skotúľa sa dolu, do hlbokej rokliny. Malátne sa doň zapierala a v duchu si opakovala, že ak by ju to náhodou – niekedy a čisto teoreticky! – ak by ju to náhodou chytilo, teda túžba celé si to zopakovať, tehotenstvo, bábätko, predstavy o usmiatej mamičke a ružových cumlíkoch, tak sa okamžite, podobne, ako sa to vraj robí s hydinou, namočí do ľadovej vody. Už nikdy viac, ani zaboha! Teraz nech majú deti iní!

Keď Simonka trošku podrástla, začali do nej príbuzní dobiedzať, kedy k malej pribudne súrodenec. Eva sa z toho ťažkého praktického úvodu do materských povinností konečne trochu pozviechala. A Simonka patrila, prirodzene, k najkrajším, najvydarenejším a najmúdrejším deťom v okolí. No Eva nezabúdala na útrapy, ktoré musela prežiť, a ani na sľub, ktorý dala sama sebe vtedy cestou z trhu.

„Ale veď pri druhom to už bude iné,“ presviedčali ju viacnásobné matky. Eva však skalopevne trvala na svojom, pretože jedine ona vedela, že stav, ktorý ju takmer zničil pri Simonke, bol možno vážnou depresiou, diagnózou, s ktorou mala zájsť za psychiatrom. Nechcela však užívať lieky, túžila byť ak už nie dokonalou, tak aspoň dojčiacou matkou, a tak jej neostávalo iné, než každý deň padať od únavy a znova sa pozviechať. Druhý raz a dobrovoľne to však už zažiť nechcela.

Juraj však po druhom dieťati túžil. Keď začala Simonka chodiť do školy, zrazu usúdil, že u Evy by mohla zafungovať strata pamäti. Začal ju nahovárať aj on, ale bezúspešne. Raz sa do nej pustil so spriatelenou dvojicou, ktorá mala syna v Simonkinom veku, a napriek pôvodnému plánu sa rozhodli aj pre druhé dieťa. Sedeli u nich v kuchyni, domáci pán ponalieval do štamperlíkov slivovicu a jeho žena farbisto opisovala, ako prebiehal jej druhý pôrod. Bol oveľa ťažší a chvíľu mala pocit, že radšej skape než porodí, ale inak pohoda, malá dobre spáva a syn už na ňu menej žiarli. Medzitým sa bucľaté batoľa, priviazané v stoličke na kŕmenie, rozplakalo a zlostne prevrátilo tanierik s popučenou mrkvou a zemiakmi. Hostiteľka malú vybrala zo stoličky a osopila sa na muža, prečo sedí, nech to poutiera. O pár minút už znova svorne Evu presviedčali, aby sa dala nahovoriť, a veľavravne žmurkali na Juraja – nepýtaj sa toľko a urob žene syna! Keď už boli na odchode a Eva si obúvala topánky, domáca pani zmierlivo dodala, že takto sa to asi nedá, a keď Eva túžbu po dieťati necíti, tak ju do toho netreba nútiť.

Len čo vyšli s Jurajom na ulicu, Eva sa rozplakala. Celý večerný rozhovor považovala za nátlak a jej odpor k ďalšiemu materstvu iba narástol.

„Daj mi s tým pokoj! Ty mi spravíš decko a ja si to zasa celé odseriem!“ vykrikovala cez slzy.

„Dobre, upokoj sa, veď sme len žartovali.“

„Ja už, skrátka, ďalšie decko nechcem, rozumieš? Urob si ho, s kým chceš, ale so mnou nie, ja sa zničiť nenechám!“

Juraj ju vtedy chlácholil, dobre, teda nie, len keby náhodou chcela aj ona, inak nie. Nakoniec táto téma na dlhý čas utíchla, aj keď občas to Juraj opatrne spomenul. Eva však vedela, že proti jej vôli manžel nič neurobí. Napokon, najnovšie mala pripravený celkom dobrý argument: „Ale daj pokoj, už som aj tak stará.“

Pamätala sa, ako raz boli na oslavách švagrininej štyridsiatky a svokor neohrabane, sklamane vyhlásil, že od tejto nevesty sa už asi ďalších vnúčat nedočká. Vtedy Evu od tejto pomyselnej hranice delilo ešte päť rokov, ale v duchu svokra doplnila, že tých vnúčat sa už nedočká ani od nej.

Ubehli tri roky a svokor sa predsa len dočká, pobavene skonštatovala Eva. To bude teraz trapas, keď bude rodine oznamovať, že je tehotná. Už si predstavila všetky tie udivené tváre príbuzných a priateľov, pred ktorými sa zaprisahávala, že ona už deti nechce. Možno by s tým mala počkať a zatiaľ to neroztrubovať. Je to vlastne malé tajomstvo, ale, na druhej strane – prečo by malo byť? Napokon, veď už to povedala Tilde, takže je to jedno, uškrnula sa.

Znovu a znovu si obzerala ten druhý, popoludňajší test. Z príbalového letáka vyčítala, že je veľmi citlivý a reaguje už na veľmi malé množstvá HCG, ľudského choriogonadotropínu, teda látky, ktorá indikuje tehotenstvo. Svedčilo o tom aj to, že obe ružové čiarky boli na ňom rovnako zreteľné.

Mám to ružové na bielom, som tehotná! vyťukala večer na mobile esemesku a chcela ju poslať Soni, svojej priateľke a kolegyni z redakcie. Napokon ju však vymazala. Vedela, že Soňa by to nerozchýrila, ale aj tak mala pocit, že prirýchlo sa svojho tajomstva vzdáva a posiela ho medzi ľudí. Zároveň si uvedomila, že možno Soňa nie je ten správny adresát tejto novinky. Poznali sa síce už zopár rokov, ešte predtým, než sa z nich stali kolegyne. Zoznámila ich spoločná známa, Soňa vtedy pracovala v konkurenčnom plátku. Dali si kávu, pocítili k sebe sympatiu, vymenili si mailové adresy a mobilné čísla, potom dlho nič, až raz jej Soňa napísala, že z novín odišla a hľadá si nové miesto; rozhadzuje siete na všetky strany, tak si dovoľuje spýtať sa aj Evy. Eve sa páčilo, že Soňa si dala tú námahu a nerozposlala hromadný mail. Zhodou okolností vtedy u nich v redakcii prebiehali nejaké zmeny, tak dala Soni tip, na koho sa obrátiť, a – vyšlo to.

„Soni som tú správu neposlala,“ povedala Jurajovi, sediacemu za počítačom.

„A chcela si?“

„Chcela, ale rozmyslela som si to. Ktovie, čo teraz rieši, vieš, že cez víkendy je vždy s tým svojím Mišom na nože, radšej jej to poviem osobne.“

„Mhm,“ Evin muž sa na otáčacej stoličke obrátil tvárou k nej a usmial sa. „Poď na chvíľu ku mne, nech ťa objímem.“

Evu to potešilo, už dávno sa len tak z ničoho nič, bez jej vyzvania a naliehania, neodtrhol od obrazovky.

„Miláčik, zajtra je nedeľa, vezmem ťa voľakam so Simonkou na výlet?“ spýtal sa.

„Áno, ale najprv sa dobre vyspíme! Teraz mám nárok na vylihovanie!“

Z otvoreného obloka k nim doľahol smiech a vrava ľudí na ulici, vzdialené zazvonenie električky a útržok filmovej melódie, ktorá si razila cestu z niektorého hlučne pusteného televízora. Eva vyzrela z obloka a nadýchla sa príjemného letného vzduchu. Spoza tohto okna bude na konci zimy ukazovať bábätku snehové vločky, zišlo jej na um. Ráno by si čosi také vôbec nevedela predstaviť...

2. kapitola

Soňa vytiahla z kabelky necesérik s kozmetikou, vybrala z neho zrkadielko a starostlivo si prerúžovala plné pery. Eva si všimla, že pod očami má hrubú vrstvu mejkapu, aby zakryla kruhy.

„Prepáč, že sa tu maľujem, ale určite vyzerám otrasne,“ zahundrala Soňa, nervóznym šklbnutím necesér zazipsovala, hodila ho do kabelky a vzápätí z nej vylovila cigarety. Eve zišlo na um, že teraz by nemala sedieť v okruhu nijakého fajčiara. Toto mohla byť vhodná príležitosť, ako Soni povedať o víkendových dobrodružstvách s tehotenskými testmi, ale tá si už hltavo potiahla z cigarety a spolu s dymom zo seba vyrazila: „Tak neuveríš, ale medzi mnou a Mišom je asi definitívny koniec.“ Eva si všimla, ako sa Soni po tej vete zachvela brada a koľko úsilia ju stojí, aby jej zo starostlivo namaľovaných očí nevytryskli slzy.

„Čo sa zasa stalo?“ spýtala sa Eva, a hoci v duchu Soňu ľutovala, zároveň žasla nad jej naivitou.

„V piatok bol u mňa, klasika, potom sa ponáhľal domov, tiež klasika, ale bola som nejaká rozľútostená, taká pred krámami, a všetko som mu vytmavila... ako sa trápim a aký je hajzeľ a nech vypadne za svojou ženou!“

Eva si len ťažko vedela predstaviť, ako vždy milá, decentná a uhladená Soňa vrieska na nejakého muža a vyhadzuje ho zo svojej garsónky. Na okamih sa dala uniesť predstavou nenalíčenej a zúriacej Sone, strácajúcej všetky nánosy dobrej výchovy. Ani ona vlastne nevie, aká Soňa v skutočnosti je, keď sa prestane kontrolovať. Okolie ju vníma ako rozumnú, usilovnú, spoľahlivú a, samozrejme, vždy perfektne upravenú, atraktívnu ženu. Soňa obieha prezentácie kozmetiky, tlačovky o nových šampónoch, luxusných parfumoch, nestierateľných rúžoch a nezmývateľných riasenkách. Do redakcie sa vracia s elegantnými darčekovými balíčkami, po ktorých mnohé kolegyne závistlivo poškuľujú, no väčšinu z nich musí na pokyn šéfky aj tak odovzdať na ceny do rôznych čitateľských súťaží. Napriek tomu pôsobí ako reklama na všetky tie zázračné prípravky, vždy navoňaná, nalíčená a upravená, bez jedinej škvrny na svojom imidži redakčnej krásky.

„A čo on?“ opýtala sa Eva, kým priateľka meravo miešala kávu.

„Vraj nemá rád ženy pred menzesom,“ Soňa sa pri spomienke na tú povýšeneckú vetu ironicky uškrnula. „Na to som mu povedala, že ja zasa nemám rada chlapov, ktorí si zasúložia, a potom sú králi.“ Soňa znovu otvorila kabelku a zasa vytiahla zrkadielko. „Prepáč, ale mám pocit, že mi čosi padlo do oka, asi mihalnica,“ dodala na vysvetlenie.

„Soni, a už si tie krámy dostala?“ Eva sa opatrne usilovala skrútiť rozhovor na svoje tajomstvo.

„Nedostala, ale určite dostanem v noci, poznám sa,“ dôrazne odvetila Soňa a teraz pre zmenu hrabla do kabelky po mobil, ktorý jej oznámil doručenie textovej správy. „Píše mi Mišo,“ zahľadela sa sústredene na displej. „Bože, čo mu mám odpísať?“

„A čo ti napísal?“ Eva s pobavením sledovala, ako tento vzťah vďaka mobilu o chvíľku opäť povstane zo sutín víkendovej krízy.

„Či sa dnes môže zastaviť, že ho mrzí ten piatok, ale mal toho v agentúre strašne veľa a bol unavený... Trepe, však? Asi by som mu mala odpísať, nech si trhne nohou, ja viem.“ Soňa sa po kratučkom monológu prudko nadýchla a znova sa ponorila pod hladinu, dolu, do temných vôd mobilnej komunikácie. Napokon sa odhodlane napriamila a s dôrazom na nepatrný, ale o to významnejší pohyb prsta odklikla odoslanie svojej osudovej esemesky. „A je to.“

„Preboha, Soni čo si mu poslala? Pokračovanie piatku?“ Eva sa pokúšala priateľku rozveseliť, ale súdiac podľa jej zúfalých, smutných očí, z ktorých tu, v malom bistre neďaleko ich redakcie, predsa len napokon vyleteli slzy, ktoré sa vzápätí sfarbovali čiernou maskarou, pochopila, že to bude asi vážnejšie.

„Že je koniec a nech ma nechá na pokoji. A prepáč, že sa dnes správam tak nemožne, ale som z toho všetkého, fakt, hotová,“ opäť siahla do kabelky, tentoraz z nej vybrala balíček papierových vreckoviek. „Som mizerná krava,“ pokračovala Soňa trpiteľsky, „a nesnaž sa mi to vyhovoriť, som totiž absolútne naivná a sprostá, presne ako tie sliepky, čo vypisujú do redakcie listy o nešťastnej láske. A aj na mne by sa asi urehotal ten psychológ, čo trtká šéfku a odpisuje vymeteným dievčatám hrozne múdre rady. Čo by tak asi poradil mne, keď som si myslela, že Mišo sa už nevie dočkať dňa, keď bude len so mnou?“

„Hm, keď sa to takto povie, naozaj to znie banálne,“ musela uznať Eva. No zároveň si spomenula aj na to, že odkedy Soňu pozná, je to už jej tretí banálny príbeh s banálnym začiatkom kdesi na tlačovke o novom parfume a s banálnym uslzeným koncom. Ten zakaždým zaklincuje obligátna veta Soninej matky: „Ja som ťa varovala, lenže ty keď robíš niekomu matrac, si ako hluchá a slepá!“

„Prečo vždy naletím?“ fňukala Soňa a vzápätí sa strhla na vibrovanie svojho mobilu. „To je on!“ vyľakane hľadela na displej. „Mám to zdvihnúť?“

Eve svitlo, že Soňa sa okúňa prijať ten hovor len kvôli nej, asi si chce zachovať imidž zásadovej ženy – aspoň o minútku dlhšie. „Soni, pokojne to zdvihni, aj tak si musím odbehnúť na toaletu.“ Eva sa zdvihla a v duchu ďakovala nebesám, že nemusí riešiť žiadne milenecké doťahovačky. „Tieto begónie som vysadila len nedávno,“ podotkla Tilda, položila na stolík tácku s dvoma kávami, a keď si sadla, hrdo spočinula pohľadom na pestrofarebnej kvetene, ktorú si objednávala v záhradkárskych katalógoch. Z pomerne priestranného balkóna si urobila malú rozkvitnutú záhradku, kde s úľubou sedávala a pozorovala život v bytovke oproti, alebo tu vyšívala zložité vzory kvetov, kladúc plné stehy tesne vedľa seba.

„Máš to tu pekné,“ prisvedčila Eva a vzala si z misky dve veľké višne, ktoré ladili s vínovočervenými poduškami na Tildinom ratanovom nábytku.

„Tak čo, už si bola u Hrdobarku?“ vyzvedala Tilda, ktorá dala Eve kontakt na svojho ospievaného gynekológa.

„Hej, ale zatiaľ ma len poslal na krv. To som bola včera a potvrdili mi tehotnosť. Idem k nemu zasa pozajtra,“ informovala ju Eva.

„Aj pri mne tak postupoval. Najprv krv a neskôr dôkladné vyšetrenie,“ prisvedčila Tilda a ponúkla Eve nádobku s mliekom do kávy. „A čo naňho povieš?“

„Bol milý. A vyzerá ako Mikuláš, ktorý si niekde odložil kostým,“ pobavene odvetila Eva a vzala si ďalšie višne. Hrdobarkom nebola až taká nadšená ako Tilda, ale zatiaľ nemala voči nemu výhrady. V mýtoch Tildinej rodiny mal však doktor Hrdobarka povesť vynikajúceho pôrodníka, odborníka, ktorý priviedol na svet už Tildinho švagra a neskôr potomkov sesternice Tildinho manžela. Tilda najprv Hrdobarku odmietala, asi len z princípu, že uňho kedysi rodila jej svokra. A s čím mala dočinenia Tildina svokra, tam – aspoň podľa Tildy – už ani tráva nevyrástla. Účasť doktora Hrdobarku pri inkriminovanom pôrode spred dvadsiatich piatich rokov však, napodiv, rátala za premlčanú. Najmä ak Tildu na Hrdobarku upozornila aj ktorási jej priateľka. Vraj je to starý skúsený gynekológ a príjemný človek. A Tilda ešte nikdy nerodila, potrebuje oporu. Napokon jej ktosi posunul telefónne číslo na súkromné gynekologické centrum aj s klapkou doktora Hrdobarku.

„Inak dobré meno – Hrdobarka,“ poznamenala Eva.

„To je taká bylina, hrdobarka. Tiež som už nad tým premýšľala, ako niekto príde k takému menu.“

„Vyznáš sa,“ zasmiala sa Eva.

Ordinácia doktora Hrdobarku bola na prvom poschodí malého nemocničného komplexu. Podľa orientačnej tabule si Eva všimla, že na prízemí majú prenajaté ordinácie súkromní stomatológovia a zvyšné dve poschodia už patria gynekologicko-pôrodníckemu centru Astarté. Na prvom poschodí čakali pacientky pred dverami jednotlivých lekárov a na druhom, ako ju informovala Tilda, bol vaginálny ultrazvuk a lôžkové oddelenie. Budova zjavne prešla rekonštrukciou a badateľná bola aj snaha o harmóniu farieb. Pastelová žltá striedala bledozelenú a nové linoleá vyberal ktosi so záľubou vo vzore mramoru. Na stenách viseli reklamné plagáty farmaceutických firiem, a to najmä na antikoncepčné tabletky a tabletky s vitamínmi pre tehotné ženy. Keď zlyhá jedno, bude dobré to druhé – zišiel Eve v povznesene slávnostnej nálade na um slogan, ktorý by propagoval oboje naraz.

Pred ordináciami gynekológov posedávali pacientky, niektoré s objemnými bruškami. Zopár tehotných sprevádzali muži, ale väčšina žien tu sedela osamote s maskou vyrovnanej, samostatnej bojovníčky. Tehotné vytrvalo študovali svoj tehotenský preukaz, akoby z neho mohli vyčítať kúsok budúcnosti, stískali ho v prstoch a podchvíľou ho znova skladali a rozkladali. Eva už takmer zabudla, aké to je chodiť do poradne a vymieňať si napäté pohľady s inými ženami, prípadne raz za čas prelomiť bariéru takmer posvätného mlčania a vymeniť si s niektorou zopár viet.

Pred dverami doktora Hrdobarku sedeli tri ženy a jeden muž: staršia pani vo svetlom letnom kostýme, možno klimakterické ťažkosti, zdiagnostikovala ju Eva, potom tehotná s velikánskym bruchom, ktorú Eva tipovala na blízky pôrod dvojičiek, a napokon moletná mladá žena v rifliach a tričku, ktorú sprevádzal vysoký chudý mladík. Držali sa za ruky a on ju neustále hladkal. Eva začula, ako sa jej pýtal: „Chceš ísť potom na zmrzku?“

Ona si oprela hlavu o jeho kostnaté, hranaté plece: „Ak nás vezmeš.“

Eva sa dovtípila, že mladá žena si hovorí v množnom čísle asi z tých istých dôvodov, pre ktoré je tu aj ona. Na chvíľočku oľutovala, že odmietla Jurajovu ponuku, aby šiel s ňou. Mal veľa práce, napokon ako vždy, a tak sa jej zdalo rozumnejšie, aby ostal v kancelárii a radšej prišiel skôr domov. Večer mohli niekam vyraziť, napríklad k rieke alebo do centra, posedieť si kdesi na terase.

Dvere na ordinácii doktora Hrdobarku sa otvorili, vyšla z nich pacientka a z ordinácie sa ozvalo volanie sestričky: „Pani Tulíková, nech sa páči.“

„Tak držím palce!“ odlepil sa mladý muž, asi manžel, od svojej ženy, teraz už konkrétnej pani Tulíkovej.

Eva si uvedomila, že druhé tehotenstvo ju vráti späť v čase a ona sa ocitne medzi takýmito mladými babami. To budú teraz jej družky, s ktorými bude rátať týždne do pôrodu a s ktorými bude cez telefón a teraz už modernejšie –  cez mail alebo cez online diskusie rozoberať stolice, plač a spánok bábätka. Pri pohľade na mladého pána Tulíka, ktorý sa teraz nervózne pohrával s kľúčmi od auta, sa cítila mierne nesvoja.

Ešteže sú tu Tilda a Maťo, ich starí kamaráti, s ktorými sú teraz na jednej lodi. Mala síce veľa priateľov mladších o viac než desiatku rokov, na tomto mieste si však svojím vekom a večnou mladosťou predsa len taká istá nebola. Bude mať takmer päťdesiat, keď bude to malé v Simonkinom veku.

Čo ak nebude mať dostatok energie? Nemala jej predsa dosť ani pri Simonke! Znovu ju začali nahlodávať pochybnosti. Striedanie nálad – od radostnej a plnej optimizmu, až po úzkosť, ako to celé dopadne –, bolo teraz na dennom poriadku.

„Býva vám nevoľno?“ opýtal sa jej doktor Hrdobarka, keď už sedela v stiesnenej ordinácii, na ktorú rozpočet rekonštrukcie už zjavne nestačil.

„Trochu, ale dá sa to vydržať,“ odvetila.

„Mhm, mhm,“ doktor vydával už iba citoslovcia a spoza okuliarov žmúril láskavo mikulášovskými, no prísnymi očkami na obrazovku monitora.

„Viete, toto je už starý ultrazvuk,“ zahundral si viacmenej sám pre seba a Eva nevedela, či sa od nej očakáva, aby nejako reagovala. Gynekologicko-pôrodnícke centrum Astarté sa na svojej internetovej stránke chválilo najmodernejšími prístrojmi a skvelou diagnostikou, takže mohla prejaviť jedine súcit, že starému Hrdobarkovi pridelili iba túto dosluhujúcu ultrazvukovú šunku, na ktorej je kvalita obrazu podobná čiernobielemu televízoru, ktorý si svokor nainštaloval na chalupe. „Pošlem vás o poschodie vyššie, dobre? Oni majú lepší ultrazvuk,“ zašomral doktor Hrdobarka a vypísal jej výmenný lístok.

Eva sa obliekla a vyšla o poschodie vyššie. Tu sa už promenádovali ženy v županoch, hrubých ponožkách a prezuvkách s korkovou, anatomicky tvarovanou šľapou. Eve zišlo na um, že hádam by si aj ona mala zadovážiť takéto korkáče, lebo jedného dňa tu bude predsa rodiť a ako čerstvá matka si neobuje plážové šľapky na opätku. Korzo pacientok však limitovali dvere s mliečnym sklom a označením Gynekologicko-pôrodnícke oddelenie. Eva však hľadala ordináciu s tabuľkou Ultrazvuk. Posadila sa na bledožltú plastovú stoličku oproti a vyčkávala, čo sa bude diať. Keď sa dvere konečne otvorili, z prítmia miestnosti sa vynoril akýsi kolega doktora Hrdobarku a do pléna poloprázdnej chodby sa spýtal, či ešte niekto čaká na ultrazvuk.

„Ja.“ Eva vstala a papier od doktora Hrdobarku držala pred sebou ako štít.

„Čo máte?“ Lekár sa už zjavne tešil, že si konečne vydýchne, a teraz zachmúrene hľadel do čmáraníc svojho kolegu z prvého poschodia. „V ktorom ste týždni?“ spýtal sa Evy.

„No, teda, vlastne... asi v šiestom. Alebo siedmom?“ odvetila rozpačito. Vedela, že je v druhom mesiaci, ale nerátala to na týždne, vlastne nevyrátala si ešte nič, ani presný termín pôrodu.

„Môžete sa pripraviť,“ prikázal jej lekár a Eva si až pri vyzliekaní nohavičiek všimla, že za stolíkom v šere sedí aj sestrička a niečo usilovne vyklepkáva do klávesnice počítača.

Ľahla si na lôžko a lekár do nej zasunul vaginálnu sondu. Na obrazovke, ktorá bola umiestnená vpredu nad lôžkom, sa zjavila, rovnako ako na monitore pred lekárom, krajina jej maternice. Tajomná dutina s fascinujúcou topografiou, ktorú však Eva nevedela dešifrovať.

„Aha, tu je,“ usmial sa na ňu povzbudzujúco doktor a klikol myšou na miniatúrne pohybujúce sa teliesko, plodík, Evino bábätko.

„Je teda v maternici?“ spýtala sa, pretože jediné, čoho sa až do tejto chvíle obávala, bol fakt, či nejde o mimomaternicovú tehotnosť, keďže doktor Hrdobarka na svojej kraksni nič nevidel.

„Áno, nebojte sa. A toto je už srdiečko,“ myš na monitore sa presunula na blikajúci bodík. „Môžete sa obliecť,“ zavelil lekár, zapísal svoje merania a strčil jej do ruky ďalší papier.

Eve vyšla z prítmia ordinácie a mimovoľne sa usmiala. Okolo nej prešla, či skôr sa opatrnými krokmi prešuchtala, ďalšia tehotná žena a ona by sa jej bola najradšej pochválila, že jej bábätko je na správnom mieste a tlčie mu srdce možno menšie než špendlíková hlavička. Tehotná si zboka pridŕžala brucho a Eva sa odrazu nevedela dočkať chvíle, keď bude aj ona znova chodiť s bruchom, s veľkým tehotenským brušiskom, v ktorom sa bude prevaľovať dieťa a ona bude cítiť jeho pohyby.

Zišla na prvé poschodie a doktorovi Hrdobarkovi odovzdala nález z ultrazvuku.

„Výborne,“ pochválil ju. „Všetko je tak, ako má byť. Uvidíme sa – vyhovuje vám to desiateho?“

Eva bez váhania prisvedčila. Čo desiateho, aj každý deň by sem zašla! Už sa triasla od netrpezlivosti, keď zasa uvidí svoje dieťa. So Simonkou bola na ultrazvuku iba dva razy. V tom čase sa v nemocnici, kam chodievala, nik s pacientkou nebavil, nieto ešte dožičiť jej pohľad na monitor. Keď sa zavše osmelila a opýtala sa, či je všetko v poriadku, dostávala blazeovanú odpoveď: „A prečo by nemalo byť?“ Ultrazvuk s doktorom, ktorý bol možno trošku neosobný, ale komunikáciu s pacientkou chápal ako potrebnú rutinu, sa jej preto videl ako skvelý zážitok jej nového stavu.

Keď vyšla z Astarté, miešal sa v nej pocit šťastia s pocitom fyzickej nevoľnosti. Je predsa tehotná! Nič však nemohlo narušiť jej bláznivo dobrú náladu. Mala by sa vrátiť do redakcie, ale rozhodla sa, že tento krásny letný deň oslávi ešte minerálkou v blízkej kaviarničke. V predzáhradke s tromi stolíkmi zazrela sedieť Tulíkovcov, manželov z čakárne, a keď zbadala, že mladá žena sa práve lyžičkou púšťa do obrovského zmrzlinového pohára, dostala aj ona priam zverskú chuť na taký istý.

Vošla do kaviarničky a uvelebila sa za prázdnym stolíkom. Všetko vôkol nej ovládal kvetinový refrén motívu slnečníc – od riadu cez plastové podložky na stoloch až po malé gýčovité dekorácie s typicky žiarivožltou kvetinou. Ešte aj veľké nástenné hodiny nad barom, ako stihla úkosom zaznamenať, lemovali umelohmotné žlté okvetné plátky. Akoby majiteľ kaviarničky rátal s tým, že si sem zájdu posedieť najmä tehotné ženy idúce z neďalekého sanatória. Nevedela si, napríklad, predstaviť, že by sem chodili partie na bujaré opilecké oslavy.

Objednala si zmrzlinu, kávu a minerálku a rozhodla sa, že Jurajovi pošle iba esemesku, aby jej zavolal, keď bude mať po porade. Nechcela ho vyrušovať, prípadne dočkať sa jeho neosobného tónu. Chce mu všetko vyrozprávať do najmenších detailov a nabudúce ho vezme so sebou. Čakajú to dieťa predsa spolu!

Vybrala mobil, a keďže si ho v nemocnici dala na tichý režim, nepočula, že jej medzitým prišli dve esemesky. Tá od Simonky jej oznamovala, že si s babkou urobili výlet na čučoriedky a že ju veľmi ľúbi. Druhá bola od Sone: Evi, kde toľko si? Musím s tebou hovoriť, je to vážne, prosím, ozvi sa mi.

Simonke odpísala, že ľúbi aj ona ju a večer jej s tatom zavolajú, a Soni sa ozve, až keď sa vráti do redakcie. Chvíľu si ešte potrebovala vychutnávať svoj nový stav a byť so svojou radosťou sama, iba tak, plná nehy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola