Text © Denisa Fulmeková 2010

Jacket design © Viera Fabianová 2010

Slovak edition © Ikar 2010, 2011 (elektronická verzia)

Denisa Fulmeková

Čakáreň

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 5. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2546-6

1.

Roman a Ľuba

Raňajkoval a úkosom pozoroval ženu, ako už po tretíkrát nazerá do modrej príručnej tašky. „Nočná košeľa, prezuvky, uterák, mydlo... Nezabudla som na niečo?“ zvrtla sa a uprela naňho neistý pohľad. Vedel, že by mal vstať od načatého jogurtu a nahryznutého rožka, objať ju, ubezpečiť, že nepochybuje o úspechu dnešného zákroku aj celého toho maratónu, na ktorý sa dali, ale nevládal. Už asi vyčerpal všetky zásoby energie utešiteľa.

„Papiere od notára máš?“ prehodil mechanicky, aby povedal aspoň voľačo. Vedel, že na sto percent pedantne skontrolovala všetky písomné inštrukcie a dokumenty – notársky overený súhlas, lekársku správu z predoperačného vyšetrenia a výsledky jeho krvných testov. Sotva badateľne prikývla. Pohrávala sa so zipsom na taške a rozochvene mu zopakovala to, čo v posledných týždňoch premieľala zo všetkých strán: „Bojím sa, Romi. Mám strach, že to nevyjde. Čo keď je všetka námaha zbytočná?“

„Ale no tak! Vzchop sa trošku, preboha, veď si sa na celý tento cirkus tešila, nepamätáš?“ Zamrzelo ho, že použil slovo cirkus, ale znechucovala ho predstava, ako mu možno už o necelú hodinu vrazí sestrička do ruky plastový pohárik, na ktorom bude štítok s jeho menom, a on poslušne odkráča do malej neosobnej miestnosti s obchytanými porno časopismi.

„Ty to nazývaš cirkus?!“

Videl, že ešte trošku a Ľuba sa zloží.

„Ľubik,“ vstal, aby ju objal a upokojil. Nešetrnú poznámku si mohol odpustiť. Iste ňou lomcujú aj hormóny, čo do seba musela napichať. Uf, opakujúci sa obraz uplynulých pochmúrnych rán, keď len v nohavičkách a podprsenke vždy rovnakým pohybom odlamovala sklené vršky ampuliek a o pár minút si sústredene, no s očividne zaťatými zubami zapichávala injekčnú ihlu kdesi dozadu do svalu a hneď zas inú do podkožia na bruchu. Bolestný výjav akoby v ňom otupoval obdiv k tomu krehkému a stále až dievčensky štíhlemu telu. Ľubina biela pokožka mala zrazu od chladu alebo strachu modravý odtieň. Keď si vpich utierala vatovým tampónom s dezinfekciou, v ranke sa zvyčajne objavila kvapka krvi a jej jasná červeň ho zakaždým zarazila. Väčšinou sa robil, že spí, ale popod privreté viečka sa mu tento boj s ihlami vrýval nezmazateľne do pamäti. Iste, mohol byť Ľube vďačný, že nenaliehala, aby jej injekcie pichal on. Niekedy síce utrúsila, že na internete ženy vychvaľujú šikovných manželov, čo sa neboja, ale Roman ani len na chvíľu nepripustil, že by sa na niečo také podujal.

„Neblázni, nie som predsa doktor!“ rozhorčoval sa. Naozaj si nevedel predstaviť, že by do Ľuby, a koniec koncov ani do hocikoho iného, zabodol injekčnú ihlu.

„Vraj na to nemusíš byť doktor. Sestrička v centre by ti ukázala, ako sa to robí,“ namietala, no Roman si neoblomne húdol svoje. Nie je nezodpovedný hlupák, aby nedajbože voľačo pokašľal. Vari mu chce vyčítať jeho rozvahu?

Pripomínal si, ako mu kedysi, keď sa ešte len spoznávali, jej uvzatosť imponovala, ale teraz ho skôr odpudzovala. Rovnako ako jej prepiaty zmysel pre poriadok či húževnatá bojovnosť dosiahnuť svoje stoj čo stoj. Nechápal, ako mohol vtedy dávno, takmer päť rokov dozadu, obdivovať jej dôsledné plánovanie každého dôležitého kroku. Dokonca si pochvaľoval, ako vedela vniesť poriadok nielen do svojho, ale aj do jeho života. Dovtedy poznal len prácu a divoké víkendové záťahy. Občas sa s niektorou babou zaplietol na dlhšie, ale len čo zavetril, že si s ním dotyčná robí ďalekosiahle plány, chytro zo vzťahu vycúval. Krátko po bujarých oslavách tridsiatky ho kamarát Igor zavolal za svedka na svadbu. „Nemôžete byť s Lenkou len tak? Teba by som na manželstvo netipoval, Igorko!“ doberal si ho. Nešlo mu do hlavy, že Igor sa z ničoho nič hrnie do manželstva. V letnej spare obradného dňa, nasúkaný do obleku, si Roman dokonca hovoril, že jeho na tento smiešny, dávno prežitý rituál nikdy nikto nenahovorí. Keď na hostine odzneli otrepané svadobné prípitky a hostia sa nedočkavo vrhli na jedlo, všimol si pri stole pôvabnú dievčinu s vypnutými svetlogaštanovými vlasmi a mimoriadne krásnou šijou. Neskôr, keď sa už čosi zjedlo a vypilo, si na malom pódiu rozložili svoje inštrumenty traja pupkatí muzikanti. Na úvod spustili takzvaný taliansky blok skladieb a škrobená atmosféra sa pod vplyvom ich vreskľavého voláááre, kantáááre, ou, ou zázračne uvoľnila. Tancovania chtiví svadobčania sa odlepili zo stoličiek a v okamihu sa mrvili na parkete. Zamieril z dusnej sály trochu na vzduch, na cigaretku, a vtedy ho odchytila nevesta a predstavila svojej kamarátke.

„Ľuba,“ podala mu útlu ruku dievčina s peknou šijou a v zelených saténových šatách.

Keď Roman spätne premýšľal, čo ho na nej očarilo, nevedel si – možno okrem účesu, farby šiat a jemnej línie krku – sformulovať nijakú zásadnú definíciu. Pôsobila skrátka inak než baby, o ktorých hovoril ako o svojich frajerkách. Mala v sebe čosi čisté a ušľachtilé, plachú krásu, ktorá sa nedala vykúzliť šminkami, ani vyzývavým oblečením. Až spätne si uvedomil, že ženy, ktoré ho obvykle priťahovali, pôsobili celkom opačne. Sebavedomé, utárané, zvonka dokonale pestované podľa všemožných návodov a zvnútra konzumujúce život s neskrývanou, ba až tupou chuťou užiť si bez ohľadu na následky.

Hlúpo sa Ľuby spýtal, či nejde na cigaretu, pokrútila hlavou, vraj nefajčí, ale urobí výnimku a vyjde s ním pred budovu, pretože sa chce nadýchať čerstvého vzduchu.

Vyšli do opojného letného podvečera, ktorý by za iných okolností pôsobil veľmi poeticky, ale keďže pri stojanoch s popolníkmi postávalo viacero fajčiarov a nejaký chudák obďaleč vydával zo seba dávivé zvuky, zamrzelo ho, že jej ide čmudiť popod nos.

„Nie je na tyčku zavčasu?“ zaviedol reč na opilca, ktorý sa opieral o omietku a vyzeral, že už-už začne vracať. „Niekto od nás, nevieš? Nikto sa mi tam zatiaľ nezdal taký sťatý.“

„Nevšimla som si ho, ale v budove je ešte jedna sála. A súbežná svadba.“

„Fakt?“ Pripálil si a v duchu si nadával do idiotov. Akoby sa nikdy nerozprával s babou, ktorá sa mu páči. Kokce tu somariny o ožranovi, pritom by jej mohol úprimne zalichotiť. Vyzerá nedostupná, ale možno sa len dobre maskuje. Kradmo na ňu pozrel, stála necelý meter od neho, a predsa akoby ich delila nepreniknuteľná bariéra. Zvláštne fluidum jej nedotknuteľnosti v ňom zosilňovalo túžbu využiť voľajaký osvedčený trik. Povedať fór a chytiť ju pri smiechu za rameno, alebo spraviť krok smerom k nej, odpútať pozornosť otázkou a dôverne ju oblapiť okolo pása. Čosi mu však bránilo spraviť čokoľvek z toho, čo inokedy robil mechanicky a bez zábran. Je to len jedna z mnohých, ubezpečoval sa a v rozpačitej odmlke si zanietene poťahoval z cigarety.

„Lenka mi vravela, ako ich prevádzkar ubezpečoval, že hostia o sebe nebudú ani len tušiť,“ dodala na margo predchádzajúcej debaty a s úškrnom šibla očami smerom k vracajúcemu nešťastníkovi. „Idem radšej dnu, ešte sa uvidíme.“

„Daj, vezmem ti tašku,“ ponúkol sa. Vypadli do chladného rána, Ľuba ho inštinktívne chytila za ruku a on vedel, že ešte stále jej nepovedal slová, na ktoré čakala.

„Ako sa cítiš?“ spýtal sa a odomkol auto.

„Veď som ti vravela, v kuse ma pobolievajú vaječníky. Bojím sa, či mi tie folikuly už nepopraskali.“

„Folikuly?“ Vedel, že Ľuba hovorí o vačkoch s vajíčkami, ktoré jej telo vyprodukovalo vďaka konským dávkam hormónov, ale naschvál predstieral, že týmto pojmom nerozumie. Pri bársakom gynekologickom termíne už chytal alergiu a túžil jej to vmiesť do tváre. Za celé obdobie, čo sa bezúspešne snažili o dieťa, Ľube všemožne naznačoval, aby ho nezaťažovala problematikou menštruácie, ovulácie, hladín svojich hormónov a iných výlučne ženských záležitostí. Ona mu však odkrývala všetky zdrvujúce trápenia ženského tela, samozrejme, okrem tých tehotensko-pôrodných, a ich sex sa takisto veľmi rýchlo zredukoval len na povinné preteky s časom.

Zdalo sa mu až neskutočné, ako z neho táto žena vedela na počiatku ich vzťahu spraviť roztúženého romantika, dokonca ako jej on, ostrieľaný kujon, nosil kvety a čokolády. Videlo sa mu, že život, čo viedol pred ňou, ten ľahtikársky a požívačný, akoby ani nebol naozajstný. Akoby dovtedy existoval v hrubej prázdnote a s Ľubou zrazu získal cenný dar – jemnosť a zmysluplnosť. Aj banálne činnosti sa zrazu menili na sviatočný rituál. Namiesto do krčiem a kaviarní chodievali do kina a na dlhé vychádzky, namiesto vysedávania v nákupných centrách si doma pripravovali jedlo podľa kulinárskych príručiek a medzi intenzívne randenie vždy dajako šikovne vtesnali aj Romanove partičky tenisu a jej nácviky v speváckom zbore.

„Ako účtovníčka si musím pestovať aj svoju umeleckú stránku, inak by som sa zbláznila,“ vysvetľovala mu s ospravedlňujúcim úsmevom. No Roman si beztak myslel, že práve práca účtovníčky je pre ňu ako stvorená. A pokiaľ šlo o spievanie, čiže účinkovanie v zbore plnom čudákov, ktorí popri bežnom zamestnaní po večeroch dobrovoľne zavýjajú pod taktovkou svojho zženštilého dirigentíka, vedel, že až prídu deti, na podobné hlúposti rýchlo zabudne. V podstate mu na jej spievaní prekážalo jedine to, že musel aspoň zo zdvorilosti chodiť na všetky nudné koncerty ich spevokolu, kde ho neraz zmáhala neprekonateľná ospalosť.

Čosi vyše roka po ich zoznámení, niekedy tesne pred Vianocami, Lenka s Igorom už mali syna Tomáška, navrhol Ľube, aby sa vzali. Rozhodol sa náhle, ale bol presvedčený, že neobanuje. Pekná, verná, poriadna, so zmyslom pre rodinný život. Po jej boku si naozaj vedel predstaviť svoju budúcnosť, a keď sa mu cez internet alebo na mobil ozvala niektorá bývalá frajerka, lichotilo mu to, ale k žiadnej z nich by sa nevrátil ani na jednu noc.

„No vidíš, si v tom až po uši,“ smial sa Igor, keď ho požiadal, aby mu na oplátku išiel za svedka. „A čudoval si sa mi, že sa idem ženiť. Ale donekonečna obháňať drzé cice a riešiť s nimi chujoviny, to nejde!“

„Presne. Všetky pred Ľubou boli vlastne prešibané čúzy. A keď človek nájde normálnu babu, mal by sa jej držať!“

Ľuba žiarila šťastím a hneď medzi vianočnými sviatkami a Silvestrom zorganizovali stretnutie rodičov. Budúcej svokre kúpil kyticu ako svet, svokrovi fľašu kvalitného vína a všetci sa vľúdne pozoznamovali. „Konečne na Romana dohliadne slušné dievča!“ – jasala jeho mamka, čím nie práve najvhodnejšie naznačovala, že jeho predchádzajúce známosti zaveľa nestáli.

„Aj my sa tešíme, že sa nám Ľubka vydá. Máme len ju a už by sme radi aj vnúčatko!“ Ľubina matka dokonca aj zaslzila a dojato si s budúcou svatkou pripila sladkým čerešňovým likérom, pričom poťahovala nosom a zároveň sa prihlúplo usmievala, akoby už vyberala vzor, podľa ktorého uháčkuje budúcemu vnúčaťu prvú čiapočku.

„My už máme vnúčatá od staršieho syna, dve dievčence. Ale radi by sme aj vnuka,“ pritakávala jeho mamka a otcovia si zatiaľ dolievali domácu slivovicu.

Krátko nato sa Ľuba s plným nasadením pustila do organizovania svadby. Miestnosť, jedálny lístok, šaty, kytica, topánky, kaderníčka... Každú chvíľu si švitorili s Lenkou alebo vyvolávala mame. Obe ju zásobovali vzácnymi radami a Ľuba si o všetkom viedla písomnú evidenciu v tabuľkách excelu.

Na jej predsvadobnú horúčku sa ešte díval zhovievavo. Vedel, že Ľuba je typ ženy, ktorý by sa nikdy neuspokojil len so spoločným bývaním. Pre svoj vnútorný pokoj sa potrebovala vydať a čím viac sa blížil termín sobáša, tým pevnejšie sa utvrdzoval v tom, že sa s ňou ožení v podstate rád. Konečne sa dočkal aj dokončenia novej bytovky, v ktorej za nekresťanskú sumu a pomocou otrockej hypotéky získal slnečný dvojizbový byt a mohol opustiť svoj prenajatý staromládenecký brloh. Mal teda pre Ľubu aj ďalšiu príjemnú úlohu – zariadiť ich prvé spoločné bydlisko. Síce s veľmi obmedzeným rozpočtom, no zato slobodne. Bol presvedčený, že nik iný nie je schopný zútulniť ich domov tak, ako jeho nastávajúca. V Ľubiných sivozelených očiach sa zrkadlila radosť. Usmievala sa a jemu robilo dobre, keď ho občas prekvapila milým vyznaním: „Keď sme vtedy stáli pri tom popolníku, nikdy by som si nepomyslela, že som práve stretla muža svojho života.“

Pociťoval hrdosť, že túto krehkú ženu, z ktorej kedysi vyžaroval nepriznaný tichý smútok, vie spraviť šťastnou. A Ľuba ďalej nadšene plánovala. Po svadbe si vydýchnu a pôjdu na nejakú skromnejšiu svadobnú cestu. Možno do Chorvátska, a keď nie k moru, tak na chatu jej rodičov. Nie je to nijaký luxus, ale všetko, čo potrebujú, tam nájdu a môžu odtiaľ podnikať výlety.

„Poďme radšej k moru, možno o rok ho budeme musieť oželieť,“ zažartoval a Ľuba vedela, že nadväzuje na rozhovor o deťoch, ktoré sa rozhodli mať čo najskôr.

„Veru, o rok už mám na krku tridsiatku, snáď nie je neskoro,“ starostila sa, ale Roman ju ubezpečoval, že vyzerá stále na dvadsať a najradšej by jej spravil rovno dvojičky, najlepšie hneď a zaraz.

Gavaliersky jej otvoril dvere do budovy, potom ju nasledoval a obaja mlčky počkali na výťah.

„Bude to dobré, Ľubik,“ snažil sa vylúdiť ten najubezpečujúcejší úsmev, ale keď videl jej tvár bez mejkapu, bledú a vyľakanú, mal sto chutí nakričať na ňu. Načo ho teda nútila chodiť na toto čudné miesto, keď je teraz celá rozklepaná?! V ňom predsa problém nie je!

V duchu sa zahanbil, nechcel byť krutý, vytrpela si dosť. Idú predsa splodiť štupľa, mal by cítiť čosi ako nehu, obdiv, rešpekt a v neposlednom rade aj fascináciu, že lekárska veda vie obísť Ľubin problém.

Spočiatku ani netušili, že by akurát oni dvaja nemohli mať dieťa. Milovali sa často a radi, a hoci Ľuba nebola práve naklonená experimentom, ktoré kedysi Roman zakúšal s večne nadržanými a na všetko ochotnými pipkami, páčila sa mu jej prirodzenosť a oddanosť, s akou ho prijímala.

Raz, keď prišiel domov, našiel ju v slzách sedieť za ich novučičkým kuchynským stolom. „Preboha, čo sa deje?“ odhŕňal jej z mokrej tváre pramene vlasov. Nežne ju hladil, až kým konečne nevyjachtala, že dostala menštruáciu. „Nechápem, fakt nechápem...“ utierala si slzy. „Bola som si istá, že tentokrát to vyšlo. Lenka mi vravela, že ju hneď ako prišla do iného stavu, boleli prsia a mala kadejaké príznaky. A ja som ich mala tiež! Aj prsia ma boleli, tak prečo?“

„Ale, Ľubik,“ pobozkal ju na líce. „Zjavne si si iba namýšľala. Nemysli na to, užívajme si a hotovo!“

Ľuba k nemu zdvihla uplakané oči a plná akéhosi tajomného a preňho dosiaľ nepoznaného vzdoru šplechla: „Romanko, ty to berieš len ako ďalší mesiac sexovania, ale mne ide o viac, nechápeš?“

„Ale čoby...“

„Nie, neboj sa, ja už niečo vymyslím, nebudem čakať, až sa stane zázrak!“

Na tento prvý náznak výmeny názorov si spomenul vždy, keď Ľuba podľahla menštruačným depresiám. Každý mesiac začínala nový cyklus s bezbrehou nádejou, že na jeho konci ju bude čakať vytúžený pozitívny tehotenský test. Kdesi v jeho približnom strede podnikala na Romana sexuálne nájazdy, dokonca si doniesla domov aj bordový čipkový korzet, ktorý jej síce pristal, ale akosi mu k nej nepasoval. Po niekoľkých dňoch však milostné eldoráda rázne ukončila a Roman len bezradne pozoroval, ako sa znova utiahla do blaženej ulity očakávania. Pohodu zakaždým náhle uťal ďalší usedavý plač nad načatým balíčkom vložiek.

Roman s nevôľou sledoval, ako sa Ľuba po každom neúspechu čoraz viac upína na dieťa. V toaletnej skrinke v kúpeľni objavil zásoby rôznych značiek testov na stanovenie ovulácie či tehotenstva a neraz sa zavčas ráno zobudil na pípanie jej mobilu. Signál, po ktorom Ľuba v polospánku našmátrala teplomer, aby si odmerala vaginálnu teplotu. Poučila ho, že každý deň si hodnoty treba značiť do grafikonu krivky bazálnej teploty, ba občas mu svoje záhadné tabuľky posielala aj so sprievodným komentárom. „Dnes musíš byť doma, vyzerá to na krááásny plodný večer!“ písala mu na firemný mail do banky a jeho obchádzali mrákoty, keď si predstavil, že sa mu v pošte môžu hrabať administrátori.

„Prosím ťa, nepíš mi súkromné veci na mail do banky,“ požiadal ju po návrate domov. Prikývla a po chvíli mu rovnako mrzuto odvetila: „A ty, prosím ťa, dúfam, že si zrušil tú svoju pánsku jazdu?! Dnes je totiž deň s veľkým Dé, čo si myslíš, že by som ti písala do roboty, keby to nebolo súrne?“

Roman zarazene čušal a ona mlela ďalej: „Predstav si, že dnešná ovulácia sa mi tento mesiac kryje s dátumom vhodným na počatie aj podľa astrologických výpočtov!“

Neveriacky na ňu vyvalil zrak: „Astrologických?“ O takéto veci sa predsa nezaujímala! A uvedomuje si vôbec, že mu zo sexu vyrába jednu otravnú povinnosť? Samozrejme, niežeby si dieťa neprial, potešil by sa, prečo nie, celkom si vedel predstaviť, ako by s malým chodieval na výlety... Ale maniak sa z neho nestane, nebude predsa vyplakávať mesiac čo mesiac, že sa to zatiaľ nepodarilo.

„Ľuba, preber sa! Hádam mi nechceš plánovať sex ako plemennému býkovi?!“

Naštvane si obliekol kabát, a hoci sa rozplakala a pomedzi vzlyky mu vysvetľovala, že to nemyslela zle, iba sa im snaží pomôcť, keďže jemu je to asi ukradnuté, vypadol von a poriadne za sebou buchol dvermi.

Po hodine sa vrátil s červenou ružou, ospravedlňoval sa a kajal a Ľuba mu veľmi rada odpustila. Vedel, že prepásť vzácnu príležitosť, keď sa jej grafikon ovulácie prekrýval s astrologickými výpočtami, by pre jej účtovnícku dušu bolo neodpustiteľným hriechom! Podriadil sa teda tabuľkám, nastúpil na pľac, užili si to a ona potom dlho-predlho ležala s podloženým zadkom a nohami vysoko opretými o stenu a opäť úpenlivo dúfala. Márne.

Po večeroch ju po očku sledoval, zahĺbenú do kadejakých internetových diskusií, kde sa ženy hrajú na múdre a radia si, ktorá by čo mala vyskúšať. Zaregistroval, že chvíľu pila akési byliny, dávala si na brucho obklady s nechutnou mazľavou zmesou a inokedy sa zasa s knižkou v ruke učila akési cviky proti neplodnosti. Okrem toho usilovne surfovala po internetových stránkach s medicínskou problematikou a hocikedy si spakruky diagnostikovala niektoré ženské ochorenie, aby si to o deň či dva rozmyslela a priklonila sa k inému. Nerozprávala o ničom inom, len o nepreberných možných príčinách svojej neplodnosti, až jej raz Roman navrhol, nech teda zájde za lekárom, a keď je naozaj taká zúfalá, nech sa ho opýta, či je všetko v poriadku.

Súhlasila. „Popravde, mala som to spraviť už dávno.“

Vystúpili z výťahu a zamierili k preskleným dverám s matným nápisom ProBaby IVF Centrum.

Keď sem šli prvýkrát na konzultáciu, Roman si stále nepripúšťal, že Ľuba je neplodná. Pri bežnej gynekologickej prehliadke dopadlo všetko výborne a lekárka jej navrhla ešte dajaké odbery. Vraj musia odsledovať hladiny hormónov alebo čosi také, a keď prišli výsledky a boli v poriadku, gynekologička jej navrhla, aby navštívila centrum asistovanej reprodukcie.

„To musí byť riadna krava!“ hneval sa Roman. „Vyšetrenia ukázali, že si v poriadku, a ona ťa posiela na umelé oplodnenie?! Veď to nemá logiku, Ľuba!“

„Keď som jej povedala, že sa snažíme o dieťa dva roky, poradila mi, aby som zbytočne nestrácala čas. A vraj by bolo dobré spraviť ti spermiogram...“ pípla.

„Tak na to láskavo zabudni! Čosi také by som nepodstúpil ani bohovi, rozumela si? Nikdy! Nestačí, že je z teba vystresovaná kôpka nešťastia, ešte aj odo mňa chceš, aby som dobrovoľne absolvoval také martýrium?!“

Ľube vrazila do tváre zlostná červeň. „O čom to rozprávaš? Lekárka mi povedala, že ma zrejme pošlú na röntgen vajcovodov a maternice, prípadne rovno na laparoskopiu, a ty hovoríš o martýriu, keď si máš ísť, s prepáčením, ale už ma naozaj štveš – vyhoniť?“ Zarazila sa a o poznanie tichšie sa opýtala: „Roman, ty to dieťa nechceš?“

„Pravdaže chcem,“ prisvedčil znechutene. „No nie takto.“

„Ako takto? Veď vidíš, že doma nám to nejde, aj keď sa snažíme každý mesiac ako blázni.“

„Načo do toho zaťahovať doktorov? Si zdravá a tridsať rokov dnes nie je nijaký vek. Bežne už rodia aj štyridsiatničky, u nás v banke na personálnom máme tiež takú.“

„Nevieš, či nebola na IVF!“

„Kde?“

„Í-vé-ef. In vitro fertilizácia. Oplodnenie v skúmavke! Keby ti na mne aspoň trošku záležalo, tak by si si na nete preštudoval linky, čo som ti poslala.“

„Mám ťa rád, ale nie som doktor, aby som po večeroch študoval gynekológiu!“

„Takže pôjdeš, či nie?“

„Ultimátum?“ uškrnul sa, no beztak vedel, že mu neostáva nič iné, než prikývnuť.

Oproti dverám sa nachádzala malá polkruhová recepcia, ku ktorej pristupovali pacienti, kládli na pult kartičku zdravotnej poisťovne a čo najtichšie diktovali konkrétny účel náv števy a meno lekára, ku ktorému patria. Muži strémovane prešľapovali z nohy na nohu, alebo sa, naopak, usilovali tváriť nenútene a suverénne. Ženy boli vážne, v tvári sa im zrkadlilo odhodlanie, každá túžila po dieťati a každá verila v úspech zákroku.

„Kramaričová,“ hlesla Ľuba a rýchlo dodala: „Všeobecná zdravotná. Chodím k doktorovi Kendrovi.“ Roman stál povedľa a sledoval kučeravú recepčnú, ako sústredene hľadí na monitor a okolie príliš nevníma.

„Ľubica?“ spýtala sa recepčná podmanivo zachrípnutým hlasom.

„Áno. Dnes mám odber vajíčok. A manžel ide...“

„V poriadku,“ recepčná si čosi poznačila do papierov rozložených na stole. „Posaďte sa aj s manželom do čakárne, zavolajú si vás.“

2.

Darina a Marián

„Darinka, prosím ťa, nemachli sa už toľko, pred narkózou ti aj tak nakážu všetko si zotrieť!“

„Myslíš?“ Pretrela si pery rúžom a spokojne schovala zrkadielko do objemnej značkovej kabelky cez plece.

„Mali by sme si pohnúť,“ Marián sa pozrel na hodinky a potom na Darinu. „Hotová?“

„Počkaj, sekunda. Iba poviem Tomimu, nech dnes nakúpi.“

„Nechaj tak, zastavím sa popoludní v Tescu. Vyzdvihnem ťa, odveziem domov a spravím nákupy, do ateliéru sa už nevrátim.“

No Darina sa beztak pobrala do synovej izby. „Panebože, musím si pobozkať decko, keď idem na operačný stôl. Čo ak sa neprebudím?“

„Ale, Dari...“ Mariánom prešiel záchvev nervozity. Dopekla, čo ak sa jej za trest, že si vo svojom veku nedajú pokoj, naozaj niečo stane? A jej syn nič netuší, chalanisko v jeho veku sa stará o iné veci, než aby pozoroval, či sa s mamou niečo deje. Darina sa tvárila bezstarostne ako vždy, ale keď mohla, posťažovala sa Mariánovi, niekedy až s miernou výčitkou, čo všetko musí pre ich plán podstúpiť. Žalovala sa, že na bruchu nedopne nohavice, inokedy, že sa jej vkuse krúti hlava a nemá ani štipku energie. Vzdychala, vraj ju hormóny úplne rozhádzali. Predtým celý deň kmitala po obhliadkach a stíhala popritom vybaviť ešte kopec iných vecí, teraz každú chvíľu trápne vysvetľovala mladej kolegyni, že má menšie zdravotné problémy a či by tam alebo onam nezabehla za ňu. „Na oplátku som jej ponúkla vybavovať za ňu agendu v kancelárii. Mal si vidieť ten ksicht, ako sa zatvárila!“ rozhorčovala sa.

Marián neustále prízvukoval, nech sa dá vypísať na péenku, vraj má nárok vyložiť si nohy a kašľať na všetky nepredajné baraky sveta, ale Darina si nevedela predstaviť, že zrazu uviazne v byte ako loď na plytčine a bude sa klepať, či zájsť do najbližšieho obchodu, aby ju nenačapala kontrola. „Maroško, nechaj to tak, na péenku pôjdem, až keď budem mať ozajstný dôvod. V tehotenstve!“ sľubovala.

Starostil sa, ale vedel, že Darine nemožno nakazovať. Po rozvode žila dlhé roky iba s deťmi a naučila sa s prehľadom kočírovať si život sama. Z náznakov síce vedel, že mala kadejaké známosti, koniec koncov, na atraktívnu osamelú blondínku sa chlapi lepili, no žiadny z nich jej neponúkol happy end.

Pred dvomi rokmi, na prvej spoločnej dovolenke, keď popíjali na hotelovom balkóne trpkastú retsinu, sa pod vplyvom alkoholu rozhovorila možno viac, než zamýšľala. „Vieš, keď je žena sama, chlapi si dovoľujú. Najmä ženáči. Ale aj mladí šušni a starí slintoši. Dokonca ma uháňal aj jeden buzerant!“ Zasmiala sa: „Asi si chcel overiť, či je fakt teplý.“

„A?“ Marián sa rozosmial s ňou, ale kdesi vnútri sa v ňom prebúdzala žiarlivosť. „Bol?“

„Neblázni, za čo ma máš? Hovorím – doliezali, nie, že som so všetkými spávala.“

„Len s niektorými?“ pozoroval jej drobné, príťažlivo formované telo v bielom tričku na ramienkach a kratučkej riflovej sukni. V tvári mala čosi živočíšne, pudové, odraz zažitých skúseností, a predsa si zachovávala sviežosť. Pomyslenie, ako ju možno... nie možno, ale celkom určite pretiahli zástupy mužov, ho rozpaľovalo zvrátenou chuťou vedieť všetko do najmenších špinavých podrobností, a kým mu to bude opisovať, túžil zaboriť jazyk pod jej lascívnu sukňu.

Lenže Darina veľavravne mlčala, akoby vycítila, o čom premýšľa. Zapálila si cigaretu a vyložila si opálené, dokonale oholené nohy na jeho kolená, takže nemohol nezazrieť ružovú látku jej miniatúrnych nohavičiek.

Keď si spätne vybavoval ďalší priebeh udalostí, ktoré mu v pamäti utkveli ako jedna z najlepších kefovačiek v živote, uvedomil si, že Darina sa vlastne šikovne vyhla odpovedi. Rozpoznala jeho potláčané sklony k žiarlivosti a bála sa, že by pravdu neuniesol?

Hlodala v ňom zvedavosť, ale zakázal si čokoľvek z nej páčiť. Ak bude chcieť, sama mu povie, a ak nie, môže byť rád, že minulosť hodili za hlavu.

„Spí?“ opýtal sa, keď sa vrátila zo synovej izby.

„Hej, vôbec nevnímal, že ho budím. Iste bol zas do noci na čete!“ srdila sa na pubertiaka a Mariánovi sa páčila kolmá vráska medzi jej obočím. Živo si ju predstavil s tehotenským bruškom, ako by ho milo dirigovala pri zariaďovaní detskej izby.

„Nepajeď sa, ty malé tornádo,“ objal ju zo svojej výšky sto osemdesiatich centimetrov. Tlelo v ňom presvedčenie, že všetko bude ďaleko krajšie, než keď to obaja inokedy a s inými ľuďmi zažívali po prvýkrát. Sú dospelí zrelí ľudia s finančným zázemím, bývajú v nádhernom priestrannom byte s terasou a obaja sa už vybláznili až-až. Bude to diametrálne odlišné! Ideálne!

Keď stretol Darinu, bol už viac-menej zmierený s tým, že po rozvode a krachu ďalšieho dlhoročného vzťahu ostane sám. Zavŕtal sa do práce v architektonickom ateliéri, kde spolu s kolegom Rudom občas prijali na stáž mladé študentky, a keď sa podarilo, sem-tam sa s niektorou aj vyspali. S Rudom sa, napodiv, vždy vedeli dohodnúť, kto je na rade a zároveň aj odhadnúť svoje šance.

Jedného dňa mu však zavolala dcéra. Poprosila ho, aby išiel s jej šéfom – celkom inkognito, akože je niekto z rodiny – na obhliadku istej nehnuteľnosti.

„Šéfino by rád kúpil jeden dom, ale potrebuje oko odborníka, či vôbec stojí za tie prachy.“

„A mama ti nemôže pomôcť?“ chcel odpinkať otravnú službičku na bedrá bývalej ženy.

„Mama je na služobke... Ocko, si moja záchrana!“

Janka mu dokonca dala toho chlapa k telefónu a ten hneď vysypal, že baba z realitky ho už má na lopate, ale nechce spraviť hlúposť, veď taký dom, pravda, pán architekt, nestojí päť eur.

Marián prevrátil oči. „A kedy by sme tam mali ísť?“

„Času dosť, až popoludní.“

Obliala ho zlosť. Mal kopec práce a absolútne sa mu nechcelo ísť kibicovať dajakému truľovi pri kúpe barabizne. No odmietnuť nemohol, vedel, že Janka si chce šplhnúť u šéfa a on si chcel zasa šplhnúť u Janky.

„Ale iste, iste,“ prisviedčal rozmrzene. Presne si pamätal, že vonku za oknom ateliéru poletovali prvé snehové vločky.

Keď dorazil do vilovej štvrte, pred starým domom stála jedna jediná osoba, a tak si ľahko domyslel, že je to dotyčná baba z realitky. Na sebe mala krátky tmavý kabát s kožušinovým golierom, vypasované nohavice a čižmy na vysokých opätkoch. Uzimene si poťahovala z cigarety a len čo vystúpil z auta, vydala sa smerom k nemu. „Prepáčte, vy ste asi pán Stupka, bratranec pána Mrciňu, však?“ Neurčito prikývol, už-už jej chcel povedať, že nie je ničí bratranec, no ona mu bez zaváhania podala pestovanú ruku a predstavila sa: „Darina Klásková, teší ma. Váš bratranec mi volal, nech to vybavíme bez neho. Musel kamsi náhle odísť a vraj sa s vami spojí.“

„Mhm,“ zachmúril sa. Takže nejakému Mrciňovi sa ani neráčilo prísť a on mu má len v roli bratrančeka urobiť službičku. „Tak poďme,“ zamieril k hrdzavej bráničke. „Mimochodom, nie som bratranec pána Mrciňu, som architekt.“

„Aha, myslela som si.“

„Fakt?“ začudoval sa.

„Isteže, ste príliš sympatický, aby ste s ním boli rodina,“ zalichotila mu a nenútene pokračovala: „Mňa by to naštvalo tiež, ale kašlite na to. Ľudia sú divní.“ Vošli do spustnutej záhrady, na ktorú pomaly padal sneh. Darina sa usmiala: „Ako krásne sneží. Normálne som dostala chuť vypekať vianočné medovníky!“

Odomkla starú domovú bránu. Marián jej dal prednosť, pričom sa nevdojak pokochal na jej očividne vrtkom zadku. Keď vošli do chladnej predsiene, rukou si hrabla do polodlhých vlasov a striasla si z nich sneh.

„V ktorom roku bol dom postavený?“ opýtal sa a očami blúdil po špinavých stenách.

„Asi niekedy za prvej republiky,“ odhadla Darina. Marián prikývol na znak súhlasu, ale vzápätí dodal: „Ale to je široký pojem.“ Nechápal prečo, ale odkedy spomenula medovníky, predstavoval si, ako ich nahá, prípadne len v miniatúrnej zásterke vykrajuje pri jeho kuchynskej linke a on sa na ňu zozadu tisne.

„Čo by ste povedali vy?“ spýtala sa zneistená jeho otázkou. Marián mal na jazyku, že on sa nechce baviť o dome, ale o svojej prudkej erekcii, ale radšej len zadumane prechádzal z jednej miestnosti do druhej. Po chvíli sa konečne zmohol na odpoveď: „Podľa môjho názoru je toto jedna otrasná rozvalina, do ktorej bude musieť pán Mrciňa napumpovať neadekvátne veľa prachov, ale,“ zvrtol sa k Darine, „keďže ste taká sympatická, kšeft vám v nijakom prípade nepokazím!“

„Fíha, to si cením!“ zaradovala sa.

„Ibaže mám jednu malú prosbu.“

„Áno?“ koketne naklonila hlavu.

„Uznávam, že to nie je veľmi originálne, ale nezašli by ste so mnou na kávu? V tejto studenej chajde môžeme nanajvýš tak prechladnúť, navrhujem preto, aby sme sa niekde zohriali, poďte!“

Videl, že pozvanie ju zarazilo a váha. Okamih – a pokrútila hlavou: „Mrzí ma to, ale musím letieť na ďalšiu obhliadku. Dám vám však svoju vizitku a môžeme sa dohodnúť inokedy.“

„Žiaľ, svoje mám v ateliéri,“ ospravedlňoval sa, keď si schovával vzácny obdĺžniček papiera s logom realitky, ktorú zastupovala, ale najmä s jej menom a telefónnym číslom. „Čoskoro sa vám ozvem,“ rozlúčil sa s ňou a počkal, kým nasadla do svojho auta. Keď naštartovala, kývol jej na pozdrav. Nakrátko sa im stretli pohľady, na tvári mala potuteľný úsmev.

„Ach, ja blbá, zabudla som včera poslať jeden mail, to bude malér!“ Darina sa napálene zahniezdila na sedadle auta. „A smädná som ako ťava! Hladná, smädná! Mám pocit, že sme úplne stratili rozum... Podstupovať takéto riziko. V našom veku! A tých peňazí, panebože!“

„Dari, peniaze boli aj budú, nerieš to. Musíme veriť, že to vyjde. Si ešte mladá, nič sa neboj,“ chlácholivo ju pohladil po ruke, hoci pochybnosti sa v ňom rojili už od chvíle, keď Darine neohrabane navrhol, aby spolu mali dieťa.

„Maroško, nehovor hlúposti, moja štyridsiatka je už za rohom!“ Jej štyridsiatka a jeho neokrúhla päťdesiatštvorka. Keď splodil Janku, mal o polovicu rokov menej než teraz. Ak bude mať s Darinou potomka, iste ho budú považovať za jeho starého otca. Vlasy mu už ošediveli, aj keď asi vďaka génom po nebohom tatkovi ostali na hlave, a na brucho sa zákerne lepili kilečká. Kúpil si stacionárny bicykel a zvláštny posilňovací kladkostroj, takže tajne dúfal, že kým sa malé narodí, popracuje na kondičke a zhodí prinajmenšom desať rokov. Kým sa malé narodí... Akoby už bolo na ceste, a zatiaľ sa nič nedeje, len neochvejne verí doktorom.

Keď navrhol Darine, aby svoj neveľký trojizbák nechala dcére a nasťahovala sa s Tomášom do jeho podkrovného kráľovstva, okamžite v byte naplánoval niekoľko malých úprav, ktoré stihol zrealizovať prv, než Darina seba i syna pobalila do nespočetného množstva igelitových vriec a papierových škatúľ. Spočiatku trochu váhala: „Lucia má len devätnásť, nie som si istá, či je už zrelá na samostatný život.“

„Neblázni,“ upokojoval ju. „Kedykoľvek predsa môže prísť k nám, takisto ako ty k nej. Nesťahuješ sa na druhý koniec zemegule, autom sme tam raz-dva.“

„Lenže hneď ako vytiahneme s Tominom päty, je mi jasné, že si tam nasťahuje toho chalana,“ znepokojovala sa Darina.

„No bože! Aspoň jej nebude smutno! Napokon – je dospelá, prečo by nemohla bývať s frajerom?“

„Dospelá neznamená, že si môže robiť, čo chce. Náhodou otehotnie a vysoká škola bude v kýbli. Pozri sa na mňa!“

Napriek tomu dlho neotáľala. Len čo si v byte vyárendovala svoj priestor a ujala sa roly domácej panej, Marián sa až začudoval, ako mohol žiť tak dlho sám a bez ženy. Darina do jeho domácnosti vniesla ruch, a keď videl, ako si v novom domove rozkladá rôzne drobnosti, bársako sa mu zdali nevkusné a sám by si nimi byt nikdy nezapratal, tešil sa, že si značkuje revír.

Už vtedy často premýšľal o dieťati, ktoré mu do prekvapujúceho a neočakávaného začiatku celkom logicky pasovalo. Ponevieral sa tu s nimi síce Tomáš, ale sedemnásťročný chalan už ničím nepripomínal dieťa. A nielen to. Marián veľakrát rozmýšľal, ako mu Jankino detstvo pretieklo pomedzi prsty. Stále zavretý v ateliéri, makal na nových a nových projektoch, ešte dokončiť ten, dotiahnuť tamten, darmo mu Eva, bývalá manželka, vyčítala, že jednostaj nie je doma. Keď sa rozviedli, Janka mala osem rokov a on sa snažil brávať si ju aspoň na pár hodín cez víkend. No keď sa dal dokopy so Sašou, ktorá mala dve vlastné deti, prichodilo mu čoraz komplikovanejšie hrať sa na víkendový šťastný rodinný zlepenec. Napriek tomu bol rád, že Janku celkom nestratil. Neskôr, už ako študentka, sa uňho občas zastavila na kávu. Výčitky svedomia ho zakaždým prinútili vytiahnuť peňaženku a napriek dcériným chabým protestom vtisnúť jej nejaké bankovky, takže sa paradoxne nevyhol nemilému podozreniu, či za ním nechodí len pre peniaze. Často si vravel, že s dnešným rozumom by riešil mnoho vecí inak. Manželstvo s Evou, desaťročné spolužitie so Sašou a jej faganmi, ale najmä vzťah k dcére, ktorý sa mu videl najpremárnenejšou šancou, čo mu život ponúkol, a on nerozpoznal jej hodnotu.

Zvláštne, že vo vzťahu so Sašou na spoločné dieťa vážne nepomyslel, asi kvôli tomu, že žili s jej divokými nespratnými synmi, pri ktorých človek v okamihu znenávidel všetky detiská sveta.

Pri Darine to bolo iné. Jej deti už neboli deťmi v pravom slova zmysle, navyše ho akceptovali ako matkinho partnera, nijaké trieskanie dvermi či drzé poznámky, aké v podobných situáciách zažil neraz. Lucia aj Tomáš poskytovali mame súkromie, a hoci Mariánovi nepadali do náručia, správali sa vcelku priateľsky.

„Čo keby sme mali dieťa, je to príliš bláznivý nápad?“ opýtal sa Dariny raz v noci po milovaní.

„Žartuješ? Beriem predsa antikoncepciu!“ Videl, ako sa zarazila, ale po chvíli priznala: „Na druhej strane, tiež mi to už preletelo hlavou.“

Potmehúdsky sa zasmiali, práve sa z nich stali sprisahanci.

„Nie sme na čosi také pristarí?“ zakrútila sa do prikrývky.

„To kto povedal?“ zubil sa na ňu a odrazu celkom presne vedel, čo ešte očakáva od života. Už nie prestížne projekty, uznanie v brandži, plnú chladničku kvalitného vína a hedonistické oslavy s mladými žabami. Rád by mal s touto úžasnou, rajcovnou samicou dieťa, rád by zažil všetko ešte raz a lepšie, reparát z otcovstva, ktorý by si vážil ako ten najvzácnejší poklad na svete.

„Vyskúšať to môžeme,“ šepotala a spontánne mu skĺzla rukou k slabinám. Nebyť tej poondenej antikoncepcie, bol si istý, že v tú noc by určite otehotnela.

„Dám ti heslo na môj mail a kým budem pod narkózou, pôjdeš to hneď poslať, dobre? Poviem ti aj názov súboru, ktorý pripojíš k mailu, mám ho na ploche. Panebože, ako som mohla zabudnúť?“ Darina ešte stále riešila svoj pracovný problém. Len čo zastali na najbližšej križovatke, vykmasla z diára čistý list a naškrabala naň všetky potrebné údaje. „Maroško, toto je heslo a toto názov súboru, vieš to po mne prečítať? Prosím ťa, pošli mi potom esemesku, či to prešlo.“

„Pokoj, Dari, teraz máš predsa celkom inú prácu,“ tíšil ju a hneď ako zaradil rýchlosť, strčil si Darinin papier do vnútorného vrecka na menčestrovom saku.

„Inú prácu, inú prácu,“ hundrala Darina. „Keby si vedel, ako mi je naprd, netváril by si sa tak romanticky.“

„Ja sa tvárim romanticky?“ pobavene sa zasmial. Čím viac sa blížili k centru ProBaby, tým väčšie vzrušenie sa ho zmocňovalo. Chodieval s Darinou poctivo na všetky kontroly, ktoré musela absolvovať v priebehu stimulácie vaječníkov, a tak mu vždy presne referovala, čo vravel doktor. Vraj na hormonálnu liečbu jej telo reagovalo výborne, teraz už len vydolovať kvalitné vajíčka. A keď dodá kvalitné spermie...

Hneď po vstupnom pohovore navrhli, že Mariánovi vyšetria ejakulát, a keď mu doktor s výsledkami v ruke neskôr oznámil, že z jeho strany je všetko v poriadku a vraj ani niektorí mladí muži sa nemôžu pochváliť takými peknými číslami, od pýchy sa mu nadúvala hruď. Podpichoval Darinu, že teraz má aj od lekára potvrdené, že je kanec.

Vlastne – zišlo mu na um, možno by nepotrebovali nijakú asistovanú reprodukciu a splodili by dieťa aj pekne podomácky. Možno sa len pokúšali prikrátko.

Po vysadení antikoncepcie sa Darina už o polroka ponáhľala za gynekológom a ten ju naplašil, že ak chce naozaj dieťa, v jej veku neradno vyčkávať a vypísal jej výmenný lístok do ProBaby IVF Centra.

„Namerali mi vysokú hladinu nejakého hormónu, ktorá má byť nižšia, a vyššiu toho, čo malo byť nižšie,“ referovala mu, keď prišla z ďalšej konzultácie v ProBaby Centre.

„Škoda, že som nemohol ísť s tebou...“ zamrzelo ho. „A čo povedal lekár, aký to má vplyv na náš plán?“

Darina mykla plecom: „Čertvie. Myslíš si, že nejaký doktor z týchto centier ti na rovinu povie, akú máš šancu? Bavila som sa s jednou kamoškou, nepoznáš ju, absolvovala už tri takéto zákroky! A stále nič, nemá decko ani prachy!“

„Nemôžeš takto zovšeobecňovať, Dari. Nevieš, čo presne jej bolo. A potom, ty predsa deti môžeš mať, akurát...“

„Akurát mi blbnú hormóny, čo?“

Videl, že je rozladená, a chápal ju. Svojmu telu verila, svedomito doň celé roky pchala antikoncepciu, aby náhodou neotehotnela, a teraz sa ukazuje, že aj keby chcela, nebude to také jednoduché.

„Ale niečo ten doktor musel povedať, nie?“ skúšal z nej vypáčiť aspoň náznak racionálneho záveru.

„Dal mi rozpis toho hormonálneho svinstva, čo si budem pichať, a keď najbližšie dostanem menzes, tak začíname!“ tvárou jej preletel badateľný tieň neistoty.

„A tie injekcie ti budú pichať oni?“ vypytoval sa celý ohromený, aká je statočná a silná.

„Nie, poprosím kamarátku zdravoťáčku.“

„Poznám?“

„Nie, ani tú nepoznáš.“

„Nemusíš tie svoje kamošky predo mnou skrývať, určite sa ti ani jedna nevyrovná!“

„Ja ich pred tebou neskrývam!“ vystrúhala udivenú grimasu.

„Tak som to nemyslel!“ Zamrzelo ho, že vypustil prihlúply vtip. Mal jej byť vďačný, že ho za každú cenu neťahá do sveta ženských pletiek a trápení.

„Neznášam túto budovu, pôsobí tak socialisticky!“ vzdychla si Darina, keď vystúpili z auta. Marián prikývol, vedel o tom svoje. Sám kedysi projektoval podobné hranaté opachy. Rýchlo, lacno, hlavne, aby bol pokoj. Aj budovu, kde na druhom poschodí sídlilo ProBaby IVF Centrum, navrhol iste nejaký jeho kolega, ktorý dnes ohŕňa nos nad socialistickou architektúrou podobne ako on.

V podstate sa dalo za pokrok považovať už to, že budova mala novú béžovú fasádu. Samozrejme, v samom Probaby IVF Centre sa jeho majitelia všemožne snažili vytvoriť ilúziu nadštandardného komfortu v podobe nového linolea s mramorovou kresbou alebo veselých svetlozelených stoličiek v čakárni. Na stenách viseli rozkošné fotografie bábätiek, čo pokladal Marián za mierne vydieračský prístup k zúfalým dvojiciam. Čosi v duchu: Zaplaťte a budete mať aj vy.

Darina ho majetnícky chytila pod pazuchu a druhou rukou šklbala zipsom na objemnej kabelke. „Došľaka, dúfam, že som nezabudla tie papiere od notára! Iba s tým človeka sekírujú...“

„Keď si zabudla, prinesiem ich. Dari, len pokoj.“

„V niektorých centrách to vraj vôbec nevyžadujú!“

Cítil, aká je nervózna a nezvyčajne vyplašená a jej bezbrannosť ho dojímala. Kým ich výťah vyviezol na druhé poschodie, sľuboval si, že ak to vyjde, bude sa o ňu aj o to malé starať zo všetkých síl a nedopustí sa nijakej chyby, ktorou by niečo pokazil.

„Mám!“ Darina z kabely víťazoslávne vytiahla plastikový obal s dokumentmi. „Tie papiere od notára,“ dodala, keď videla Mariánovu nechápavú tvár.

„Výborne, tak poďme na to!“ vošli dnu a zamierili k recepcii, kde sa práve zapisovala mladá dvojica.

„Nech sa páči,“ vyzvala ich recepčná, keď prišli na rad.

„Klásková,“ zahlásila sa Darina.

„Poisťovňa?“ spýtala sa mechanicky recepčná.

„Dôvera.“

„Doktor?“

„Kendra.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. Roman a Ľuba

2. Darina a Marián