Ivan Izakovič

BISKUP A KRÁĽ

Copyright © 2004 by Ivan Izakovič

Cover design © 2004 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2004, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2549-7

Ich storočie

16. storočie.

Storočie veľkých zmien. Storočie veľkých mien.

Svet sa i zásluhou veľkých zámorských objavov ocitol zrazu na prahu novoveku. Menila sa tvár Európy i ostatného sveta. Rímsky filozof Seneca pred pol druha tisícročím prorokoval: „Svet sa dočká budúcich rokov, keď veľký oceán vydá svoje tajomstvá a otvoria sa brány do veľkej krajiny. Neznámy námorník objaví nový svet.“

Možno Senecovi uveril aj Krištof Kolumbus, budúci nositeľ titulu admirál Veľkého oceánu, hoci pôvodne nemal v úmysle pretvoriť predstavu vtedajších ľudí o svete. A predsa zmenil jeho mapy, ovplyvnil jeho dejiny i usporiadanie. Pochoval predstavu o svete ako o plávajúcej doske na šírom oceáne.

V 16. storočí sa dramaticky vytupňoval náboženský i spoločenský nesúlad, čas neznášanlivosti, nevraživosti medzi ľuďmi, vojen. A zároveň tieto javy vyvolali krízu humanistickej vzdelanosti a umenia. Nové storočie prinieslo však renesanciu, renesanciu ducha, kultúry, umenia, novú životnú filozofiu, nové ideály, načrtlo nové obzory.

16. storočie sa stalo storočím veľkých objavov, spoločenských pohybov, reformácie, genocíd a epidémií, ale najmä osobností, slávnych korunovaných hláv, reformátorov cirkví, mysliteľov, umelcov, vedcov.

V Anglicku pôsobil Thomas More a vládol Henrich VIII., v Nemecku narobil cirkevnej i svetskej moci starosti Martin Luther, v Taliansku tvoril Michelangelo, Švajčiarsko malo svojho Kalvína, Poľsko Kopernika, v Rusku kruto vládol cár Ivan Hrozný, dejiny Španielska výrazne ovplyvnil nielen kráľ Karol V., ale i Las Casas, biskup chiapaský.

Prvý Habsburg na španielskom tróne sa narodil na prahu nového storočia, 24. februára roku Pána 1500 vo flámskom mestečku Gente Jane kastílskej a aragonskej, dcére katolíckych kráľov, a burgundskému vojvodovi Filipovi Peknému. Vnuk cisára Maximiliána ako šestnásťročný prekvapujúco nastúpil na španielsky trón ako Karol I. O tri roky neskôr ho nemeckí kurfirsti zvolili za rímsko-nemeckého cisára, aby sa ako Karol V. výrazne zapísal do kroniky svojho storočia a stal sa najznámejším panovníkom vtedajšej Európy. Vládol ríši, o ktorej sa traduje, že nad ňou slnko nezapadalo.

Prečo sa však jedným dychom s týmto mužom spomína i jeden z mnohých vtedajších biskupov, hoci jeho meno väčšine Európanov dnes veľa nehovorí? A predsa patril a patrí k najpozoruhodnejším osobnostiam 16. storočia.

Jeho plné meno znie don Bartolomé de Las Casas. A tituly, zamestnania? Hidalgo, poslucháč právnickej a teologickej fakulty, licenciát, konkistador, encomendier, plantážnik, tlmočník, kazateľ, dominikánsky mních, kaplán jeho veličenstva, jeho excelencia biskup chiapaský, apoštol, otec, Ochranca Indiánov, Defensor universal de los Indios, mysliteľ, humanista, historik, etnograf, spisovateľ. A predovšetkým veľký človek, ktorý vyše päťdesiat rokov života zasvätil boju za ľudské práva, za slobodu Indiánov.

Bol jedným z prvých ľudí na svete, čo pozdvihli protestný hlas proti peklu, ktoré v Novom svete rozpútali jeho krajania, španielski konkistadori, dobyvatelia. Svojím životom a dielom sa zapísal do dejín ľudstva výraznejšie ako mnohé korunované hlavy, pritom za svoj humanizmus musel zniesť veľa urážok, príkorí, čeliť nenávisti, osočovaniu, prenasledovaniu.

Nik neurobil pre pôvodných obyvateľov Nového sveta toľko ako tento Španiel, najneohrozenejší, najvytrvalejší zástanca práv utláčaných, prenasledovaných a vyvražďovaných Indiánov. Na jeho dlhej životnej púti ho ľudia titulovali všelijako: seňor, don Bartolomé, clerigo, padre, fray, eminencia, episcopus chiapensis, no najväčšmi si cenil titul, ktorý mu udelil Veľký inkvizítor Jimenéz – Ochranca Indiánov.

Naproti tomu kráľ, s ktorým Las Casas viedol roky tvrdý zápas v záujme Indiánov, bol hrdý vari na všetky z desiatok titulov, ktoré mohol používať len on, don Carlos, „z milosti Božej zvolený rímsky kráľ, vždy vznešený cisár, kráľ kastílsky, leónsky, obidvoch Sicílií, jeruzalemský, granadský, navarrský, toledský, valencijský, galicijský, malorský, sevillský, sardínsky, córdobsky, korzický, murcijský, jaenský, algeciraský, gibraltársky, Kanárskych ostrovov, krajín v Oceánskom mori“. Neoficiálne ho titulovali: najvznešenejší, najmilostivejší, najkresťanskejší.

Najväčšmi si cenil titul rímsko-nemecký cisár, hoci práve ten si isto kúpil, a nie za malé peniaze. Aspoň zlé jazyky tvrdili, že každý zo siedmich nemeckých kurfirstov, ktorí zaň hlasovali, dostal po 120 000 dukátov. No na nemecký trón ho prakticky dostali Fuggerovci, ktorí mu na tento účel požičali vyše pol milióna zlatiek.

Obidvaja, teda biskup i kráľ, žili v 16. storočí. Karol celý svoj život, 56 rokov, Las Casas ešte o desať rokov dlhšie, obidvaja mali svojím spôsobom úplne odlišné, no pestré životné osudy a ich cesty sa neraz skrížili. Doslova.

Las Casas stihol vyrásť a vyštudovať ešte v 15. storočí, keďže uzrel svetlo sveta roku 1474, a ako osemnásťročný mohol oslavovať dobytie Granady, zavŕšenie rekonkisty. To znamenalo, že po Keltoch, Feničanoch, Grékoch, Rimanoch a Araboch upevnili svoju vládu na Iberskom polostrove Španieli.

Budúci kráľ Karol V. prišiel na svet 24. februára, v päťdesiaty piaty deň l6. storočia, storočia bohatého na epochálne udalosti i pozoruhodné osobnosti. Roku 1503 dokončil Leonardo da Vinci svoju Monu Lisu, roku 1509 vyšla Chvála bláznovstva Erasma Rotterdamského a na anglický trón nastúpil Henrich VIII., neskoršia hlava anglikánskej cirkvi, i zásluhou skvelého Gutenbergovho vynálezu vyšiel ani nie po štyroch rokoch Vladár Niccola Machiavelliho, rok nato vypuklo v Uhorsku Dóžovo povstanie, roku 1517 sa vystúpením Martina Luthera začala v Nemecku reformácia a Cortés pokoril ríšu Aztékov, Magalhaes sa vybral na plavbu okolo sveta a potvrdil, že naša Zem je guľatá.

Udalosti v prvej polovici storočia sa valili nevídaným tempom, na európsku scénu vstúpil Thomas Münster, Karol V. potláča povstanie kastílskych miest, Sülleyman II. rozširuje Osmanskú ríšu od Azova po Maroko a od Indického oceánu po Slovensko, vypukla nemecká sedliacka vojna, prebieha Trindentský koncil, nekončia sa vojnové konflikty medzi Francúzskom a Habsburgovcami, Európu udivilo pustošenie Ríma, po smrti Karola V. sa Maximilián II. stal rímsko-nemeckým cisárom. Usilovných dobových kronikárov však nezaujali iba tieto dejinné udalosti.

Európa v prvom desaťročí 16. storočia veľa toho o Novom svete nevedela, iba postupne sa dozvedela podrobnosti o štyroch objavných plavbách Krištofa Kolumba, o konkiste, dobytí Aztéckej a onedlho aj Inskej ríše, o slávnych moreplavcoch, ako bol Bartolomej Díaz, ktorý prvý oboplával Mys dobrej nádeje, o Hojedovi a Amerigovi Vespuccim, ktorí potvrdili existenciu ďalšieho kontinentu, o Cabotovi otcovi i synovi, o ceste Vasca da Gama do Indie. Roku 1541 dokončil Michelangelo vo vatikánskej Sixtínskej kaplnke Posledný súd a Las Casas roku 1544 dopísal svoju Krátku správu o pustošení a vyľudňovaní Nového sveta. Ľudia, ktorí mali možnosť rukopis prečítať, boli jeho obsahom šokovaní. Išlo o otrasnú, autentickú výpoveď o drancovaní a vyvražďovaní „Indií“, krajín, ktoré v priebehu päťdesiatich rokov objavili a dobyli španielski konkistadori. Išlo o sugestívny súpis neuveriteľných zverstiev, ukrutností, okrádania a mučenia domorodých obyvateľov, ktorým podľa mylného presvedčenia Krištofa Kolumba, že doplával k brehom Indie, prischlo pomenovanie Indiáni.

Las Casas sa nazhromaždenými faktami a argumentmi pokúšal presvedčiť svojho kráľa, aby vydal zákon na ochranu Indiánov, a zároveň žiadal i príslušné inštancie, svetské i cirkevné autority, aby jeho úsilie podporili. Chcel, aby sa uzákonilo, že domorodí obyvatelia Nového sveta sú ľudia ako oni, majú dušu a právo slobodne žiť, nemožno ich zotročiť ani obracať na kresťanskú vieru násilím. Zároveň dokazoval, že jeho rodáci vedú za morom nespravodlivé, dobyvačné vojny a ich činy, výčiny nemožno ničím ospravedlniť.

Kto bol tento odvážny, rozvážny, múdry a zásadový človek? Čo vieme o jeho pôvode, o jeho životných osudoch, diele, odkaze?

Rodokmeň panovníckej dynastie Habsburgovcov je známy a kráľ Karol V. sa hrdo hlásil k pamiatke zakladateľa rodu, k Rudolfovi I., ktorý žil v rokoch 1218 – 1291. Prirodzene, i k svojim starým rodičom, Maximiliánovi I. a Márii Burgundskej. Citový vzťah k otcovi, Filipovi I., si nestačil vybudovať, veď ho stratil ako šesťročný chlapec. Zvláštny vzťah mal po celý život k matke Jane, zvanej Šialená, ktorú prežil iba o rok.

Aj mladý Bartolomé de Las Casas sa živo zaujímal o rodinné tradície, o svojich predkov. Zistil, že do Spojených kráľovstiev Kastílie a Leónu prišiel okolo roku 1240 (zhodou okolností ešte v čase pred korunováciou prvého Habsburga na nemecký trón) z južného Francúzska ich dávny predok, ktorý sa podpisoval ešte menom Las Casaus. Podľa otcových slov mal byť mladý Bartolomé na čo hrdý. Francúzsky zakladateľ španielskej vetvy rodu získal na Iberskom polostrove povesť vynikajúceho vojaka. Kráľ Ferdinand III. Kastílsky vedel oceniť odvážnych, skúsených vojakov. Las Casaus sa zúčastnil aj na dobytí Sevilly, mesta, z ktorého Španieli definitívne vytlačili Maurov v novembri roku 1248.

Po pripojení Andalúzie ku Kastílskemu kráľovstvu sa Las Casaus, ktorého panovník za bojové zásluhy povýšil do šľachtického stavu, rozhodol usadiť v meste pri Quadalquivire natrvalo. Las Casaus si v Seville našiel manželku a priviedol na svet početné potomstvo.

Po čase sa stopy po Las Casausovcoch z mestských archívov vytratili. No roku 1474 sa v matrike objavil zápis, podľa ktorého sa donovi Franiscovi de Las Casas a jeho manželke Beatriz, rodenej Maraver y Secharra, narodil syn, a ten pri svätom krste dostal meno Bartolomé, podľa mena jedného z menej známych apoštolov.

Chlapec nevyrastal v blahobyte, jeho otec, schudobnený šľachtic, o čom svedčí titul don, zastával neveľmi výnosné miesto sudcu v Triene, biednej, okrajovej sevillskej štvrti na pravom brehu rieky. Synovi neskôr tvrdil, že podľa rodinnej tradície zakladateľom, alebo skôr prvým známym Las Casasom, bol istý Guillaume alebo Paul de Las Casaus, vikomt žijúci v stredofrancúzskom mestečku Limoges. Ďalším významným mužom z ich rodu bol jeho menovec Bartolomé, ktorý si upravil meno na Casas a patril k takzvaným veintiquatros, k dvadsiatim štyrom rechidorom, šľachticom, čo po víťazstve nad Maurmi niesli trofejné zástavy v triumfálnom pochode ulicami Sevilly.

Do rodiny otec zaradil i učeného teológa Luisa de Las Casas, v Seville ďalej žil a tvoril i známy humanista a prekladateľ talianskych básnikov Cristóbal de Las Casas, a rovnako aj básnik Blas de Las Casas. Medzi menovcami, ku ktorým sa Casasovci nahlas nehlásili, boli seňori Diego, Francisco a Juan, všetci traja prenasledovaní svätou inkvizíciou.

O francúzskom pôvode Casasovcov svedčí aj monsieur Emanuel de Las Casaus, ktorý sa v 19. storočí vypracoval na Napoleonovho osobného tajomníka. Od otca sa synátor dozvedel, že jeho starý otec bol hlavným alcaldom, sudcom v jeho rodnom meste, a ďalší predok, Guillen de Las Casas, bol majiteľom viacerých miestnych mlynov a mal na starosti aj organizovanie veľkých sevillských jarmokov.

Bartolomé sa v mladosti rád túlaval po uličkách mesta, obľúbil si ticho nádherných kostolov, ale i rušný prístav, v ktorom jeho pozornosť vždy upútala stavba lodí kastílskej flotily, neodškriepiteľný dôkaz rozvoja obchodu s blízkou i ďalekou cudzinou. Veď od mora bolo mesto vzdialené iba deväťdesiat kilometrov a nebolo zvláštnosťou stretnúť tu talianskych, holandských či nemeckých kupcov. Za nedeľných večerov so záujmom pozoroval pestrofarebný korzujúci dav a neuniklo mu, že v Seville stretáva čoraz viac Židov, afrických Maurov i černochov z Guiney.

Po otcovi zdedil fyzickú silu a pevné zdravie, čo mu napriek prežitým fyzickým i duševným útrapám umožnilo dožiť sa úctyhodného veku – deväťdesiatich dvoch rokov. Pritom desaťročia strávil za morom, v krajinách s priam vražedným podnebím pre Európana, mesiace žil na zlej strave a na vyčerpávajúcich cestách-necestách po novoobjavených krajinách. A na dôvažok štrnásťkrát zdolal fyzicky i psychicky náročné plavby krížom cez celý oceán.

V čase teologických štúdií s prekvapením vykutal v archíve univerzity, že istý Albert de Las Casas mal roku 1404 účasť na obsadení Kanárskych ostrovov a vzdoropápež Benedikt ho tam ustanovil za biskupa. Na podobnú kariéru vtedy nepomýšľal, i keď v čase dospievania citlivo vnímal pokles vážnosti rodiny. Tá postupne stratila svoje postavenie v sevillskej komunite a nevedno prečo klesla o niekoľko stupňov na spoločenskom rebríčku. Zrejme i tento fakt ovplyvnil rozhodnutie dona Francisca zabezpečiť synovi najvyššie možné vzdelanie ako predpoklad budovania kariéry. Poslal ho študovať na najslávnejšiu španielsku univerzitu v Salamance. Mesto založili Iberi v 3. storočí pred Kristom, dobyl ho Hannibal, v 8. storočí sa ho zmocnili Mauri a stalo sa javiskom dlhoročných bojov.

Slobodné mesto Salamanca, Salamantica clarissima civitas, vzdialené dobrých sedemsto kilometrov od Sevilly, sa ambicióznemu mládencovi hneď zapáčilo. Na miestnej univerzite, ktorú založil roku 1215 leónsky kráľ Alfonz IX., mal možnosť študovať viacero odborov. Od jej založenia sa na univerzitnej pôde odohrával tu skrytý, tu otvorený súboj svetských a cirkevných vrchností o jej ovládnutie. Rímska kúria mala o ňu eminentný záujem a nástojila, aby sa štúdium teológie stalo jej hlavným zameraním. No už od 15. storočia na akademickej pôde víťazilo jej humanistické smerovanie. Profesorský zbor mal ambíciu vyrovnať sa najlepším európskym univerzitám v Bologni, Paríži či v Oxforde. A poslucháči boli hrdí na skutočnosť, že sídlo ich alma mater označovali mnohí za Iberské Atény. V čase, keď sa na tamojšiu univerzitu zapísal, mala už úctyhodných sedemtisíc poslucháčov. Vychovávala budúcich teológov, právnikov, nádejných kráľovských úradníkov, radcov, sudcov, učencov, pedagógov, filozofov, moreplavcov. Na pozoruhodnej úrovni sa prednášalo kanonické a občianske právo, astrológia, geografia, navigácia, kozmografia, dialektika, logika. Poslucháči si mohli vybrať štúdium viacerých cudzích jazykov, medzi nimi latinčinu, gréčtinu, hebrejčinu, chaldejčinu a arabčinu. Z tridsiatich šiestich profesorov boli trinásti naslovovzatí odborníci na právo, piati na teológiu.

Las Casas sa zrejme rozhodol pre štúdium práva a teológie. Ubytoval sa, ako väčšina jeho kolegov, v komplexe univerzitných budov neďaleko rieky Tormes. Na teologickej fakulte mali v tom období hlavné slovo bratia dominikáni (Ordo fratrum dominicatorum), bratia kazatelia, príslušníci rehole, ktorú založil Španiel, Dominik Guzmán. Ten, mimochodom, už v 12. storočí bol zástancom myšlienky, že kresťanstvo nemožno šíriť násilím. Počas štúdií Las Casas vôbec neuvažoval o možnosti, že by sa mohol stať „strážnym psom Pána“, Domini canes, ale učenie zakladateľa dominikánskej rehole určite ovplyvnilo jeho myslenie a názory. Veľký vplyv malo naňho i učenie Tomáša Akvinského, z antických filozofov najväčšmi uznával Aristotela.

Vo svojich dielach, i v dielach s výraznými autobiografickými črtami, nikde nespomína, kedy skončil univerzitné štúdiá.

V Salamance získal titul licenciáta, o stupeň vyšší titul ako bakalár. Jeho neprajníci neskôr tvrdili, že štúdiá nedokončil, že na univerzitu sa vôbec nedostal, a preto sa vraj o vysokoškolských štúdiách vo svojich prácach nezmieňuje.

Priamym dôkazom o opaku sú mená štyroch známych licenciátov, s ktorými sa po rokoch stretol na Hispaniole. Domingo de Mendoza i Pedro de Córdoba sa k nemu hlásili ako ku kolegovi zo štúdií. Stretnutie s nimi opisuje vo svojom monumentálnom diele Dejiny Indií. Na inom mieste spomína talianskych humanistov Pedra Martíra de Angleria a Lucia Marineho, ako aj autora gramatiky kastílčiny Antonia Nebriu, členov profesorského zboru univerzity v Salamance.

Ako osemnásťročný študent s celou rodinou vzrušený počúval rozprávanie človeka, ktorý sa chystal na svoju prvú veľkú objavnú plavbu. Jej hlavným cieľom bolo objavenie novej námornej cesty do Indie. Tým človekom bol Krištof Kolumbus a Bartolomé bol nesmierne hrdý, že ho môže nazvať strýčkom, i keď sa nedokázalo, že by Las Casasovcov spájali s budúcim veľkým admirálom príbuzenské zväzky. Nemohol, prirodzene, tušiť, že sa zhovára s mužom, ktorého svet označí za objaviteľa Ameriky, i keď on sa tejto pocte bude do smrti brániť.

Dlho trvalo, kým sa „strýkovi Cristoforovi“ podarilo získať pre svoju myšlienku španielsku kráľovskú dvojicu, predovšetkým kráľovnú Izabelu Kastílsku. Po zložitých peripetiách sa Krištof Kolumbus 3. augusta 1492 dočkal splnenia veľkého sna. Iba hŕstka zvedavých obyvateľov Palosu, neveľkého prístavu na brehu Atlantického oceánu, rozlúčila sa v ten deň s nepočetnou flotilou, pozostávajúcou z troch lodí. Veliteľskej Santa Marii velil budúci admirál Veľkého oceánu...

O výsledkoch prvej Kolumbovej výpravy sa Las Casas dozvedel v máji nasledujúceho roku, po Kolumbovom víťazoslávnom návrate z „Indií“, ako dlho nazýval objavené územia, dnešné Veľké i Malé Antily, Bahamy, ako aj ostrovy v Karibiku, ktoré neskôr dostali výstižnejšie pomenovanie – Nový svet. Aj profesori salamanskej univerzity sa zaujímali o Kolumbove objavy a označili ich za pozoruhodné, za čin, ktorý si zaslúži obdiv i odmenu. No našli sa i pochybovači, ktorých Kolumbus nepresvedčil, že naozaj doplával k brehom ázijského kontinentu.

Kolumbus sa s Las Casasovým otcom stretol už v marci, keď sa v Seville zastavil cestou na kráľovský dvor do Barcelony. Priamo od neho sa Las Casas senior dozvedel, že všetkými oslavovaný moreplavec už uvažuje o ďalšej výprave za more. Hneď sa ho i spýtal, či by sa na niektorej z lodí nenašlo miesto aj pre neho.

Kolumbus sa dožil na kráľovskom dvore triumfálneho prijatia. Kráľovná mu popri inom udelila hodnosť guvernéra Indií, titul admirála, priznala finančnú odmenu. Splnila tak prísľub, ktorý si od nej nepriamo vynútil pred odchodom. Týždne mohol vychutnávať svetskú slávu, tešiť sa z darov, erbu, svetskej slávy i z finančnej odmeny. Dokonca i obidvoch jeho bratov, Diega a Bartolomého, kráľ povýšil do šľachtického stavu. Všetkými oslavovaný trval na svojom geografickom omyle a ich veličenstvá požiadal o povolenie vystrojiť ďalšiu expedíciu. Do príprav zapojil i brata Diega. Väčším problémom sa ukázala spolupráca s biskupom Juanom de Fonseca, ktorému kráľ plne dôveroval. S Kolumbom akosi nenašiel rovnakú reč. Napriek tomu bola flotila, pozostávajúca tentoraz z piatich lodí, už v prvých jesenných dňoch pripravená vyplávať.

Záujem o účasť prejavili stovky bezmenných nadšencov, vyslúžilí vojaci rekonkisty, ako aj obyčajní dobrodruhovia, bedárski sedliaci, schudobnení hidalgovia, a to vo viere, že za morom rýchlo zbohatnú, ale i statoční, odvážni moreplavci, ktorých čakala veľká budúcnosť, ako boli Hojeda a de León. Na lodiach sa našlo miesto aj pre skupinku mníchov vedených pápežským nunciom Fernandom Borezom z Monserratu. Na palubu vlajkovej lode Santa Maria, oveľa väčšej ako bola jej menovkyňa z prvej výpravy, dostali sa i dvaja muži z rodiny Casasovcov, Bartolomého otec don Francisco a jeho strýko Francisco de Peňalosa.

Obidvaja sa rozhodli opustiť Španielsko pod dojmom Kolumbovho rozprávania o čarovných ostrovoch, o bohatstvách zámorských krajín, ktoré čakajú na odvážnych mužov. Peňalosu nezlákala len vidina istého zbohatnutia, ale i nepokojná, dobrodružná krv.

Letné prázdniny po prvom roku štúdií strávil Bartolomé v rodičovskom dome v Seville a stal sa svedkom otcových príprav na veľkú cestu. Potešilo ho, že strýkovi Peňalosovi priznali hodnosť kapitána, a tak mohol prevziať velenie vojenského oddielu.

Na úsvite 25. septembra 1493, trinásť mesiacov po vyplávaní prvej Kolumbovej výpravy do neznáma, zdvihla v Cádize kotvy ďalšia Kolumbova flotila. Mala pred sebou jasné ciele. Obyvateľom Cádizu sa otvoril impozantný pohľad, keď vietor nadul plachty pätnástich lodí flotily, v ktorých mali prevahu karavely. Tento typ lode sa na prvej výprave totiž najlepšie osvedčil v každom počasí. Krištof Kolumbus získal veľké právomoci a aj lode boli lepšie vystrojené ako rok predtým. Lode viezli slušné zásoby potravín, pitnej vody a v podpalubí sa našlo miesto i pre kone, úžitkové zvieratá a tovar určený na výmenný obchod s domorodcami.

Boh vetrov bol flotile i po opustení Kanárskych ostrovov priaznivo naklonený. Prekonali nekonečný oceán o celý týždeň rýchlejšie, ako sa to podarilo na prvej výprave.

Už 3. novembra si Krištof Kolumbus pripísal na svoje konto ďalší objavený ostrov. Nazval ho Dominica. Objav nasledujúcich neveľkých ostrovov ho však neuspokojil. Zlostilo ho, že ázijská pevnina stále nebola na dohľad. No do lodného denníka si mohol zapísať, že španielskej korune získal čarovný ostrov Portorico. Vlajková loď zakotvila 22. novembra pri brehoch Hispanioly.

Don Francisco márne napínal zrak, aby na brehu zátoky objavil známky života na miestach, kde dal Kolumbus pokyn vybudovať prvú španielsku osadu v Novom svete.

No osada Navidad zmizla medzičasom z povrchu zemského. Spočiatku ani Kolumbus nechápal, čo sa stalo, ako mohli prví osadníci zmiznúť bez stopy, kto osadu vyvrátil do základov. Prečo sa mierumilovní, pokojní a pokorní domorodí Indiáni tak zmenili? Kto a čím ich vyprovokoval k podobnému činu?

Las Casasa seniora však neodradil tragický osud prvých španielskych osadníkov na Hispaniole a rozhodol sa zostať na ostrove. Ani jeden z jeho rodákov nepomyslel na návrat, všetci uverili rečiam o zlatonosných riekach, o baniach bohatých na zlato, tešili sa na prisľúbený prídel úrodnej pôdy spojený s pridelením lacnej pracovnej sily, často celej indiánskej dediny. Rebelantských domorodcov sa nebáli, boli si istí, že tých odbojnejších vojaci určite skrotia.

Kolumbus prikázal vybudovať na pobreží novú osadu. Nazval ju Izabela – na počesť kráľovnej, svojej ochrankyne a dobrodejke.

Prvú veľkú prieskumnú výpravu do vnútrozemia viedol Alonso Hojedo s jedinou úlohou – pátrať po zlate. Vrátil sa so správou o kraji zvanom Cibao, oplývajúcom zlatom.

Horkokrvný Peňalosa nepripustil, aby mu meč zhrdzavel, čo sa mu stalo onedlho osudným. Stal sa jednou z prvých obetí konfliktu s bojovnými domorodcami, ktorým vypálili dedinu.

Las Casasov otec sa usadil v dedine neďaleko novej osady, blízko zátoky, kde kotvili Kolumbove lode. Šťastne sa vyhol epidémii malárie, choroby, z ktorej sa horko-ťažko vystrábil i veľký admirál. Čakali ho tvrdé mesiace práce. V každodennom zhone uletel rok, i druhý. Podarilo sa mu nahonobiť slušný majetok, získal i niečo zlata, no na tropické podnebie a rovnako i na životný štýl encomendiera si stále akosi nevedel zvyknúť.

V Európe by ho pokladali za feudálneho pána, ktorého poddanými sa stali miestni obyvatelia. No od počiatku si nevedel vytvoriť správny vzťah k Indiánom, ktorých dostal „pod patronát“. Z toho si však spočiatku nerobil ťažkú hlavu. Skôr ho mrzeli rozpory medzi rodákmi, zlá atmosféra, zdanlivo neriešiteľné napätie, závisť, spory prerastajúce do otvoreného nepriateľstva. Presvedčil sa, že veľkým boháčom sa asi nestane, navyše doľahla na neho nostalgia po domove, túžba po rodine. Po štyroch rokoch pobytu na Hispaniole sa rozhodol pre návrat. V čase, keď sa rozhodoval, či má za morom zostať alebo sa vrátiť, noví osadníci, ktorých počet každým rokom narastal, priniesli zaujímavé novinky. Taliansky moreplavec v portugalských službách, Florenťan Amerigo Vespucci, sa dostal až k brehom dnešnej Brazílie a vrátil sa do Európy presvedčený, že objavil nový kontinent. Kontinent, ktorý nemá nič spoločné s Áziou, Indiou či Japonskom. No španielskym konkistadorom nemohlo zísť na um, že územia, ktoré oni objavili, i tie, na objavenie ktorých ešte len príde, pomenujú podľa krstného mena Florenťana Amerikou.

Kolumbus sa do Španielska vrátil v júni roku 1496. Tentoraz sa doma nedočkal slávy, odmien, nových titulov, stretol sa dokonca so skrytým výsmechom, keďže nepriniesol nijaký dôveryhodný dôkaz o tom, že sa mu podarilo splniť, čo sľuboval. O novej ceste do Indie stále iba hovoril. Napriek tomu sa už v máji roku 1498 vybral na more, na svoju v poradí tretiu výpravu. Pre problémy, ktoré vznikli za jeho posledného pobytu na Hispaniole a ktoré neprajníci pripísali na jeho účet, dostal oficiálny zákaz navštíviť tento ostrov. Vynahradil si to objavom veľkého ostrova Trinidad, ležiaceho na dohľad z venezuelských brehov. Vo svojom denníku admirál po prvý raz spomenul „nesmiernu pevninu“. Z Európanov sa dostal na územie dnešnej Guayany i Venezuely ako prvý, pričom tvrdohlavo oficiálne nechcel pripustiť ani len možnosť, že sa dotkol pôdy neznámeho kontinentu.

Neskôr vyhlásil, že z viacerých dôvodov, ktoré nespresnil, nemohol pokračovať v prieskume oblasti a zamieril k brehom Hispanioly. Pri Jamajke však stroskotal a trvalo rok, kým sa dostal na dohľad Hispanioly. Rozpory medzi španielskymi obyvateľmi ostrova prekročili všetky medze. Správa ostrova mala však na zákrok proti svojhlavému Kolumbovi požehnanie od vplyvného biskupa Fonsecu. Bartolomé de Las Casas sa otcovi po návrate z Nového sveta nemohol pochváliť, že by už bol stihol urobiť ktovieakú kariéru. A to napriek získaniu akademického titulu. Zrejme pod vplyvom otcovho rozprávania o čarovnom ostrove a možnostiach, ktoré Španielom ponúka, dozrievalo v ňom rozhodnutie vybrať sa za more v otcových šľapajach, skúsiť šťastie. Otec napodiv syna ani veľmi neodhováral, i keď mu naznačil, že pomery na ostrove sú všelijaké. Dal mu kopu dobrých rád a iniciatívne zistil, kedy sa chystajú vyplávať „do Indií“ lode so skúsenými kapitánmi, ktorí by boli ochotní vziať na palubu nových osadníkov.

Dvadsiate ôsme narodeniny oslávil mladý Las Casas v rodinnom kruhu. 20. januára 1503 bol ešte v Seville, o čom svedčí jeho spomienka na stretnutie s Kolumbom. Pri vybavovaní potrebných papierov sa náhodou stretol so strýkom Krištofom a spýtal sa ho, či sa nechystá v dohľadnom čase znovu za more. Kolumbus prikývol a dokonca mu navrhol, že ak má záujem, môže ísť s ním. No veci sa napokon vyvinuli inak. Mal chuť spýtať sa Kolumba, ako to bolo s jeho deportáciou z Hispanioly, ale v poslednej chvíli si to rozmyslel. Nechcel „strýka“ nútiť do trpkého, bolestného vysvetľovania, spomínania na pokorenie, ktoré si nezaslúžil.

Keď guvernér ostrova Francisco de Bobadilla označil veľkého admirála za pôvodcu nepokojov, bratovražedných bojov na Hispaniole, nerozpakoval sa vydať rozkaz na zatknutie Diega Kolumba a potom i jeho samého. Uväznil ho v miestnej pevnosti, dal mu nasadiť okovy a prikázal eskortovať do Španielska. Na slobodu sa dostal až na priamy kráľov príkaz. So zámerom zistiť, aké možnosti mu Nový svet ponúka, Las Casas sa rozhodol navštíviť Casa de la Contratación. Úradníci Kontraktačného domu mali za sebou iba prvé týždne činnosti. Od kráľa však dostali do vienka úlohu dozerať na obchod s „Indiami“, na prípravu výprav do zámoria, podporovať výskum nových území, riešiť právne otázky s tým spojené, registráciu a organizáciu výprav, ako i spoplatnenie tovaru pri odchode i návrate lodí. Obchod s Novým svetom sa začal utešene rozvíjať. Za more sa onedlho vyvážali potraviny, mäso, olej, víno, ovce, kone, zbrane, výrobky zo železa a dovážalo sa najmä zlato, striebro, cukor, tabak, kože, bavlna, korenie, vzácne drevo.

Hlavnú zásluhu na vybudovaní správneho systému vzťahov materskej krajiny k Novému svetu mal mladý, no nesmierne ambiciózny biskup Juan de Fonseca. O ňom po rokoch Las Casas napísal, že sa „lepšie vyznal vo vystrojovaní lodí ako v omšových obradoch“.

Hoci Kolumbovi kráľovský dvor udelil výsadné právo na objavy v celej oblasti, dnes neprávom nazývanej Západná India, trvalo mu celé dva roky, kým získal povolenie zorganizovať tretiu výpravu do zámoria.

Las Casas bol netrpezlivý. Rozhodnutý odísť z domu čo najskôr, hľadal inú možnosť, ako realizovať svoj sen. Otec mu poradil, aby sa skontaktoval s novým kráľovským správcom Západoindických ostrovov, ako znel titul dona Nicolasa de Ovando. Organizoval dovtedy najväčšiu výpravu na Hispaniolu a Las Casas dúfal, že na niektorej z lodí sa nájde miesto i pre neho. Nakoniec Španielsko opustila impozantná flotila pozostávajúca z tridsiatich plavidiel a na ich palube sa tiesnilo bezmála dva a pol tisíca ľudí.

V čase vrcholiacich príprav Ovandovej expedície mal Kolumbus stále len prísľub, že mu umožnia vrátiť sa do Nového sveta i po štvrtý raz. Z Cádizu však napokon vyplával až 9. mája 1502. V tom čase Bartolomé de Las Casas bol už dávnejšie na Hispaniole, i keď sa na presnom dátume jeho príchodu na ostrov historici nevedia dohodnúť.

Na lodi, na palube ktorej Las Casas po prvý raz šťastne prekonal Atlantik, mu v stiesnenom, nevábnom prostredí nerobili spoločnosť synáčikovia vážených sevillských rodín Gusmanovcov či Narváezovcov, ale väčšinou synovia schudobnených šľachticov, hidalgov, ktorí sa pred ním netajili dôvodmi, prečo sa vybrali do neznáma. Napospol verili, že za morom sa uplatnia, urobia kariéru, pekne si naplnia vrecká. Podobne snívali i prostí vojaci, vyslúžilí žoldnieri, drobní úradníci, remeselníci, pisári, ba i ľudia pochybného pôvodu a minulosti.

Po povinnej, zvyčajnej zastávke na Kanárskych ostrovoch, po doplnení zásob pitnej vody a čerstvých potravín, zamierila Ovandova flotila osvedčenou trasou priamo na západ.

Španielski moreplavci bez protestov akceptovali zmluvu z Tordesillasu, podľa ktorej si už od roku 1494 rozdelili dve námorné veľmoci, Španielsko a Portugalsko, sféry záujmov, vytýčili pomyselnú hranicu deliacu oceán na dve časti. Priestor dvesto kilometrov západne od Kapverdských ostrovov pripadol Španielsku, východná časť Portugalcom. Komandor Ovando sa mohol spoľahnúť, že vo vytýčenom teritóriu má nárok na všetky objavené územia. Tak ako pred ním Krištof Kolumbus aj Ovando tvrdil, že hlavným záujmom Španielska v Novom svete je „šírenie slávy kresťanstva“, a preto nerobil prekážky skupine dominikánskych mníchov, keď prejavili záujem o účasť na výprave. Tak ako Kolumbus rovnako i Ovando zakazoval svojim ľuďom plieniť objavené ostrovy a bol odhodlaný trestať za surové zaobchádzanie s miestnym obyvateľstvom, nepodieľal sa na organizovaní lúpežných výprav za zlatom, nezaujímali ho poľovačky na ľudí, budúcich otrokov. Aj preto stratil spolu s Kolumbom sympatie väčšiny rodákov.

Mladý Las Casas sa pred svojimi novými druhmi netajil, že i jeho opantala túžba po dobrodružstve, že ho zlákali neznáme diaľavy, cudzie svety, ale i nádej, že v novom prostredí dokáže viac ako jeho otec. Dúfal, že bude môcť naplno využiť možnosti, ktoré sa konkistadorom za morom priam ponúkajú. Už sa ani veľmi nečudoval, že na niektoré otázky nedostal od otca priamu odpoveď. Keď zaviedol reč na vzťahy s domorodým obyvateľstvom, bol otec zrazu skúpy na slovo. Napokon voľky-nevoľky priznal, že bol svedkom istých excesov, že počul o prípadoch surového, krutého zaobchádzania s Indiánmi. Označil ich však za výstrelky a ospravedlňoval neposlušnosťou, lenivosťou a opakujúcimi sa útekmi Indiánov. Syna však žiadal, aby sa radšej vyhýbal násiliu, surovostiam, hrdelným trestom, ktoré sa priečili jeho kresťanskému svedomiu. Počul o metódach, aké niektorí encomendieri bez váhania používali, no sám sa k nim nikdy neznížil.

Las Casas si vzal otcove odporúčania k srdcu, no ocenil ich až pri prvej zrážke s tvrdou realitou na Hispaniole...

Tri roky predtým, ako Las Casas opustil rodné Španielsko, narodil sa vo flámskom mestečku Bruggy dvadsaťdvaročnému Filipovi I. Peknému a dvadsaťjedenročnej Jane Kastílskej prvorodený syn, ktorému pri krste dali po praotcovi, burgundskom vojvodovi, meno Carlos, Karol. A v čase, keď Las Casas prežíval prvé rušné mesiace na Hispaniole, narodil sa kráľovským manželom druhý syn. Toho pomenovali na počesť starého otca Ferdinand. Nikoho na ostrove táto novota nevzrušila. Hoci malého Ferdinanda starý otec vychovával na svoj obraz, v duchu španielskych tradícií, a želal si, aby sa stal jeho následníkom na tróne, nestalo sa tak.

Matka malých chlapcov náhle stratila milovaného manžela a jeho odchod poznačil jej duševný stav. A to natoľko, že k jej menu historici kruto pripojili prídavok Šialená.

Las Casas mal dosť starostí na Hispaniole a netušil, že v ďalekých Bruggách vyrastá infant Karol, jeho budúci kráľ Karol I. a neskôr Karol V., cisár rímsko-nemecký, zakladateľ španielskej línie Habsburgovcov. Bolo to jeho storočie. Alebo skôr storočie dvoch veľkých mužov, biskupa Las Casasa a kráľa Karola V.

Bolo to storočie otvárajúce novú etapu histórie ľudstva, nový vek, novovek.

Bolo to ich storočie.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Ich storočie