JAROSLAV PERNIŠ

MAJESTÁT

SKROPENÝ KRVOU

Text © Jaroslav Perniš 2008

Jacket design © Viera Fabianová 2008

Photos © archív autora 2008

Slovak edition © Ikar 2008, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2608-1

Túto knihu venujem svojim synom

Filipovi a Jakubovi.

IVAN IV. HROZNÝ

Musíme si uvedomiť, že možno bojovať dvoma

spôsobmi: pomocou zákonov a pomocou násilia.

Prvý spôsob je vlastný ľuďom, druhý zvieratám.

Prvý spôsob často nestačí, a preto nezostáva nič

iné, len sa uchýliť k druhému. Vladár preto musí

vedieť konať ako zver i ako človek

NICCOLÒ MACHIAVELLI

Krutý vládca a synovrah

Keď sa Ivan IV. Hrozný 25. augusta 1530 narodil, všade zavládla obrovská radosť, pretože konečne uzrel svetlo sveta vymodlený a dlho očakávaný syn a dedič moskovského veľkokniežaťa Vasilija III. No keď 18. marca 1584 zomrel, tí šťastní, ktorí ho prežili, pocítili obrovskú úľavu, ba priam neprirodzenú radosť, pretože nemilosrdná, ale spravodlivá smrť ich definitívne zbavila obávaného a krutého despotu a krvilačného tyrana. Osobnosť tohto azda najznámejšieho a najrozporuplnejšieho z ruských cárov vyvolávala a ešte stále vyvoláva mnoho najrozmanitejších otázok a špekulácií. Jedni ho zatracujú, vidiac v ňom chorobne podozrievavého maniaka, paranoidného vraha, stihomamom trpiaceho sadistu, samo zosobnenie hrôzy, strachu a rozsievača smrti, ktorý zmáčal Rusko v krvi, zatiaľ čo druhí ho velebia, považujúc ho za múdreho a prísneho vládcu, všestranne nadaného človeka s politickým rozhľadom a mimoriadnymi schopnosťami. Hybnou silou konania a správania tohto krutovládcu bol najmä strach o vlastný život a neochvejné presvedčenie, že v jeho najbližšom okolí sa neustále niekto snaží zosnovať sprisahanie, aby ho zvrhol z trónu a fyzicky zlikvidoval. ustavične prenasledovaný touto utkvelou predstavou videl v každom človeku možného útočníka. Aby nezavraždili jeho, neváhal dať pozabíjať tisícky ľudí, ktorí sa mu znepáčili, alebo sa mu zdali byť nebezpeční. Ak chceme nájsť odpoveď na otázku, či bol tento muž, plný nesmiernych protikladov, skutočne šialený alebo „iba“ zlý, musíme sa vrátiť na začiatok jeho životného príbehu a zahĺbiť sa najskôr do čias jeho detstva...

Ivan IV. mal iba tri roky, keď 4. decembra 1533 zomrel Vasilij III. Z právneho hľadiska mu otec zabezpečil zodpovedajúce postavenie, pretože krátko pred smrťou prinútil svojich mladších bratov, dimitrovské knieža Jurija a starické knieža Andreja, aby mu spolu s moskovským metropolitom a bojarmi odprisahali vernosť a poslušnosť ako jeho jedinému legitímnemu následníkovi. Lenže poznal ich ambície a sám veľmi dobre vedel, že jeho malý syn to nebude mať po jeho odchode na večnosť jednoduché. Rozhodol sa preto zveriť starostlivosť o neho, ale aj o Ivanovho dvojmesačného brata Jurija a ich matku Jelenu do rúk jej strýka Michaila Glinského. Situácia, v akej sa ocitol nový panovník, bola veľmi vážna najmä preto, lebo útly vek mu znemožňoval ujať sa skutočného výkonu moci a doslova vyzýval všetkých, ktorí mu sľúbili vernosť, aby svoju prísahu pri najbližšej možnej príležitosti porušili a aby sa pokúsili naplniť vlastné ciele. Veď moskovský veľkokniežací prestol bol pre mnohých príslušníkov široko rozvetvenej dynastie Rurikovcov mimoriadnym lákadlom, po ktorom sa vždy vyplatilo siahnuť.

Počas Ivanovej neplnoletosti sa ako regentka ujala vlády jeho vzdelaná, energická a veľmi ctižiadostivá matka Jelena Glinská, ktorá sa dokonale vyznala v labyrinte dvorských intríg. Politické vášne a boj o moc prepukli takmer okamžite po tom, ako uložili do hrobu telesné pozostatky jej manžela. Organizátormi prvého z mnohých sprisahaní, namierených proti nej a jej synovi, stali sa bratia Ivan a Andrej Šujskí, ktorí priznali nástupnícke právo Jurijovi, mladšiemu bratovi Vasilija III. Lenže komplot odhalili a jeho organizátorov uvrhli do väzenia i s kniežaťom Jurijom, ktorý tam 3. augusta 1536 zomrel. Jelena Glinská sa nehodlala iba nečinne prizerať. Veľmi rýchlo pochopila, že záujemcov o moc je celý zástup, a preto musí, ak chce synovi zachrániť trón a sebe politický vplyv, proti nim rázne zakročiť. V prvom rade sa musela zbaviť poručníka, ktorého jej určil zomierajúci manžel. Michail Glinskij bol skúsený, obratný a politicky mimoriadne zdatný protivník. Jeho mocenské ašpirácie boli všeobecne známe a on sám sa nimi vôbec netajil. Ak Jelena nechcela, aby ju odstavil od kormidla moci vlastný strýko, musela konať i za cenu toho, že sa postaví proti vlastnej krvi. Netrvalo dlho a dala ho zatknúť. obvinila ho z prípravy štátneho prevratu a z otrávenia Vasilija iii. V danej chvíli nebolo vôbec dôležité, či sa zakladali tieto obvinenia na pravde, ale iba to, že sa zbavila nebezpečného rivala, ktorý krátko nato „nečakane“ zomrel. Michail Glinskij nebol jediný, kto takto skončil. Onedlho sa ocitol vo väzení spolu s manželkou Eufrozínou a malým synom Vladimírom i Jelenin bývalý švagor, starické knieža Andrej, ďalší z bratov Vasilija III., ktorý dával verejne najavo svoju nespokojnosť s regentkinou vládou. Zomrel tam 11. decembra 1537. Veľkokňažná sa nezastavila pred ničím. Aby si upevnila moc, neváhala a dala popraviť všetkých tých, ktorí sa proti nej vzbúrili. Tým dosiahla jedine to, že sa jednostaj zväčšoval tábor nepriateľov, želajúcich si jej skorý pád. Vlna represií, ktoré zorganizovala, ju nakoniec nemilosrdne zmietla zo zemského povrchu. 3. apríla 1538 náhle zomrela. Aj keď neexistujú žiadne dôkazy o tom, že bol spáchaný zločin, čoskoro sa rozšírili zvesti, že Jelena Glinská, v tom čase na vrchole telesných a duševných síl a kypiaca pevným zdravím, nezomrela prirodzenou smrťou. Podľa všetkého ju otrávili.

Smrť Ivanovej matky nič nevyriešila, skôr naopak. Jednotlivé kniežacie rody sa vrhli s ešte väčšou zúrivosťou do neúprosného mocenského zápasu, naplneného krviprelievaním, úskokmi, vraždami a všadeprítomným nezmyselným násilím. Jeho výsledkom bola spustošená a rozvrátená krajina. Nesvornosť a závisť poznačila vzájomné vzťahy bojarov. Každý bažil po vláde a každý sa bál, aby sa moci neujal ten druhý. uprostred tohto zápasu vyrastal chlapec, ktorého právo na trón síce nikto oficiálne nespochybňoval, ale o ktorého sa prakticky nikto nestaral. Bol ešte malý a reálne nikoho neohrozoval. To mu s najväčšou pravdepodobnosťou zachránilo život v svete zákerných úkladov, nekonečných intríg a bezbrehej nenávisti. Nezniesli ho síce zo sveta, ale ani ho pred ničím neušetrili. Často ho zatvárali do komnát, kde zostával izolovaný od okolitého sveta, často býval hladný a zanedbaný, často ním zmietali pocity samoty a opustenosti. Od detstva nemal nikoho blízkeho. Niet divu, že sa uzavrel do seba a vytvoril si vlastný vnútorný svet. Zažil veľa najrôznejších ústrkov a poníženia zo strany všemocných bojarov, ktorí naňho vôbec nebrali ohľad. Nečudo, že základnou devízou jeho budúcej vlády sa stala nenávisť voči nim, pretože v nich ustavične videl smrteľných nepriateľov. Vyrástol vo svete, kde jed a intrigy boli na dennom poriadku, kde nečakaná smrť človeka v rozpuku života nikoho neprekvapila. Niet sa čo čudovať, že od útleho veku rozumel iba násiliu, ktoré ho ustavične obklopovalo a ktorému sa nedokázal nijako vzoprieť. Sám neskôr napísal o období po matkinej smrti nasledovné slová: „Mal som vtedy osem rokov. Poddaní uskutočnili svoje sny – získali monarchiu bez panovníka. O nás, vládcov, sa nikto nestaral. Vrhli sa teda na dobýjanie bohatstva a slávy a útočili proti sebe. Čo sa navystrájali! Koľko bojarov a kniežat verných nášmu otcovi pozabíjali! Vyrabovali dediny a statky, sídla našich strýkov a usadili sa v nich. (...) Týmto spôsobom uskutočnili svoje zámery a sami začali panovať. Nás, mňa a brata Jurija (neskôr ugličské knieža) blahej pamäti, považovali takmer za cudzích ľudí alebo žobrákov. Koľko nedostatku v jedle a šatstve sme museli strpieť! Nemali sme slobodu. Nepočítalo sa s naším mladým vekom.“

Keď sa Ivan IV. konečne ujal moci, rozhodol sa, že nebude iba obyčajnou bábkou v rukách všemocných bojarov a že nebude tancovať tak, ako mu oni budú pískať. Jeden z nich – Afanasij Andrejevič Buturlin – sa o tom hneď presvedčil na vlastnej koži. Za príliš smelú, možno len nevhodnú alebo nezdvorilú poznámku, vyrieknutú na adresu mladého panovníka, mu bez milosti vytrhli jazyk. To bola iba malá ukážka toho, kvôli čomu sa Ivanovo meno postupne stalo synonymom krutosti. Veľmi skoro si totiž uvedomil, že nemôže vládnuť bez toho, aby nevzbudzoval strach, pretože „štát bez hrôzy je ako kôň bez uzdy“. Okrem toho bol presvedčený, že je cárom z milosti Božej, veril, že Boh ho vyvolil, aby spasil duše ľudí: „Nikomu sme nevzali kráľovstvo,“ napísal, „ale z Božej vôle a z požehnania našich praotcov a otcov sme sa v tomto kráľovstve narodili, tu nás vychovali, tu sme vyrástli a z Božieho príkazu nás tu korunovali. Všetko sme prevzali s rodičovským požehnaním a nič sme neuchvátili.“

Ivan IV. veľmi skoro dospel k presvedčeniu, že musí odstrániť hlavných protivníkov z radov opozície a posilniť vlastnú moc. Aby mohol uskutočniť tento zámer, nezostávalo mu nič iné, len aby sa úplne vymanil spod kurately spupných bojarov. V jednom zo svojich listov, napísaných v čase, keď už pevne držal v rukách opraty moci, to vyjadril veľmi rázne: „Je azda v rozpore so svedomím držať kráľovstvo vo vlastných rukách a nepúšťať k moci svojich nevoľníkov? Je vari v rozpore s rozumom nechcieť sa poddať ich zvrchovanosti? Prikazuje nám azda presväté pravoslávie, aby sme sa podriaďovali vláde a rozkazom nevoľníkov? Od začiatku vládnu vo svojom štáte ruskí samovládcovia sami, a nie ich bojari a veľmoži.“ Lenže zatiaľ, keďže ešte nebol plnoletý, mu nezostávalo nič iné, iba rešpektovať dumu, hlavnú prekážku pri jeho mocenskom osamostatňovaní sa. Jej členmi boli najmä predstavitelia najbohatších, najvplyvnejších a najprivilegovanejších bojarských rodov, z ktorých mnohí boli ešte aj pokrvne spriaznení s dynastiou Rurikovcov, čiže za istých okolností si mohli priamo nárokovať na kniežací trón. I to bol jeden z dôvodov, prečo sa Ivan IV. rozhodol už ako šestnásťročný, že sa ožení. Vedel (alebo si dal poradiť?), že podľa platných zákonov môže získať prostredníctvom sobáša postavenie dospelého muža, oslobodeného od akéhokoľvek poručníctva.

Svoje rozhodnutie najskôr oznámil 13. decembra 1546 moskovskému metropolitovi a hneď na druhý deň dal na zasadnutí bojarskej dumy slávnostne najavo svoju vôľu vstúpiť do manželského stavu. Pri tejto príležitosti vyhlásil, že nie je v jeho záujme priviesť si nevestu z cudziny, ale vybrať si ju – tak ako káže starobylá ruská obyčaj – spomedzi ruských dievčat. A preto v súlade s tradíciou smeroval do všetkých provincií a na dvory všetkých kniežat a bojarov rozkaz nasledovného znenia: „Keď k vám dorazí naše posolstvo, tí z vás, ktorí majú dcéry v panenskom stave, musia sa s nimi ihneď vydať do miest k našim miestodržiteľom a nesmú dievčiny pod žiadnou zámienkou ukrývať. Kto z vás schová svoju dcéru a neprivedie ju k našim miestodržiteľom, pocíti ťarchu našej nemilosti a bude potrestaný. Toto posolstvo si odovzdávajte jeden druhému, nezdržte ho ani o hodinu.“ Medzitým, ako sa začali schádzať do Moskvy možné nevesty, prijal Ivan IV. ako prvý ruský panovník v dejinách titul cára. V nedeľu 16. januára 1547 ho slávnostne korunovali. O necelý mesiac neskôr, 3. februára, sa rozozvučali v moskovskom Kremli svadobné zvony. Vyvolenou prvého ruského cára sa stala Anastázia Zacharjinová...

Pozrime sa teraz aspoň na niekoľko udalostí v jeho živote, aby sme si vytvorili predstavu o jeho povahe, zmýšľaní a názoroch. Na konci februára 1553 Ivan IV. náhle ochorel. Mladý cár nemal ani dvadsaťtri rokov a dovtedy sa tešil pevnému zdraviu, znenazdajky sa však ocitol v priamom ohrození života. 1. marca už nevládal vstať z postele. uvedomujúc si blízkosť smrti rozhodol sa riešiť nástupníctvo po sebe – požiadal, aby bola zložená prísaha vernosti jeho sotva ročnému synovi Dmitrijovi. Chcel, prirodzene, aby si túto povinnosť splnili všetci bojari, a predovšetkým jeho rovnako starý bratranec, starické knieža Vladimír, v ktorom videl najväčšieho rivala a ktorého otec Andrej zomrel vo väzení v čase regentstva jeho matky Jeleny Glinskej. Lenže v priebehu niekoľkých dní sa ukázalo, že viacerí bojari neboli ochotní podriadiť sa vôli zomierajúceho cára. Už nevzbudzoval taký strach, ako keď bol zdravý a plný sily. Jeho politickí rivali a odporcovia opäť pyšne zdvihli hlavy a začali sa pripravovať na boj.

Vytvorili sa tri skupiny. Predstavitelia prvej rešpektovali v plnej miere to, čo chcel Ivan IV. Stúpenci druhej nemali síce problém odprisahať poslušnosť a vernosť malému Dmitrijovi, ale nevedeli sa vyrovnať so skutočnosťou, že tento akt bude znamenať významné posilnenie politického, a najmä mocenského vplyvu Zacharjinovcov, rodiny cárovičovej matky. Tretiu názorovú skupinu predstavovali tí, čo sa vyhli zloženiu požadovanej prísahy a priamo sa vyjadrili za Vladimíra Starického. Ten sa odmietol podriadiť bratrancovej vôli a považovali ho za jediného možného kandidáta na trón po Ivanovom skone. Mnohí mali ešte stále v čerstvej pamäti obdobie po smrti Vasilija III., keď sa ujala práve počas Ivanovej neplnoletosti vlády vo funkcii regentky jeho matka a keď beh krvavých udalostí v krajine riadila jej kamarila. Cár sa nehodlal iba nečinne prizerať a oslovil tých, ktorí mu zložili prísahu: „Mne a môjmu synovi ste venovali svoje duše a sľúbili vernú službu. Lenže iní bojari nás nechcú vidieť v tomto štáte. Pokiaľ sa teda naplní Božia vôľa a ja umriem, prosím vás, nezabudnite, že ste prisahali (poslušnosť) mne i môjmu synovi a pobozkali ste pri tom kríž! Nedovoľte, aby bojari zradili môjho syna, radšej s ním utečte do cudzích krajín, kam ukáže Boh. A vy, Zacharjinovci, čoho sa bojíte? Myslíte si azda, že vás bojari ušetria? Zhyniete ich rukou ako prví! Radšej obetujte život za môjho syna a jeho matku! Nevystavujte moju ženu posmechu!“ Boli to slová jasne uvažujúceho panovníka, ktorý si uvedomoval všetky možné dôsledky otvoreného konfliktu medzi jednotlivými dvorskými klikami. Lenže Ivan IV. sa nakoniec uzdravil. Jeho mladé telo zvíťazilo nad chorobou. Tí, ktorí až príliš odvážne dávali najavo vlastné názory, mysliac si, že zomiera, sa začali báť. Pre mladého cára to bola veľmi dôležitá skúsenosť a nikdy na ňu nezabudol. A nezabudol hlavne na tých, vďaka ktorým ju získal. Príde čas a on im to pripomenie...

Napriek veľkému sklamaniu z postoja ľudí, ktorí ho bezprostredne obklopovali, nenašiel Ivan IV. v sebe ešte dostatočnú odvahu, aby začal otvorený útok. Keď sa jedného skúseného mnícha, ktorý kedysi slúžil jeho otcovi, spýtal, ako má vládnuť, aby udržal veľmožov na uzde, dostal takúto odpoveď: „Pokiaľ chceš byť samovládcom, nemaj pri sebe žiadneho radcu, ktorý by bol šikovnejší než ty, lebo ty stojíš nad všetkými. Ak sa takto zachováš, budeš si istý svojou mocou a všetko udržíš vo svojich rukách. Lenže ak ľudia, ktorí ťa obklopujú, budú šikovnejší než ty, môže dôjsť k tomu, že ich budeš musieť poslúchať.“ Mladý cár si túto radu zapamätal a riadil sa ňou až do konca života. Naplno sa v ňom prebudil vrodený sklon podozrievať a nedôverovať ľuďom zo svojho najbližšieho okolia.

Prelomovým rokom v Ivanovom živote sa stal rok 1560. V auguste zomrela jeho manželka Anastázia Zacharjinová, s ktorou žil trinásť rokov. S jej smrťou sa nikdy nevyrovnal. Skon milovanej ženy narušil jeho duševnú rovnováhu. Okrem pocitu osamelosti sa dostavil veľmi silný pocit vlastného ohrozenia. Hovorilo sa, že cárovnú otrávili bojari. Ťažko povedať, či sa táto fáma zakladala na pravde. Lenže cár tomu asi veril a dokonca začal trpieť halucináciami, že sa sám stane najbližšou obeťou...

Ivan IV. nechcel zostať dlho vdovcom, a preto sa začal čoskoro obzerať po vhodnej neveste, ktorá by zaujala Anastáziino miesto po jeho boku. Z politických dôvodov hľadal možnosť, ako vytvoriť spojenectvo s poľským kráľom Žigmundom Augustom. Manželský zväzok s jednou z jeho sestier – Annou alebo Katarínou – považoval za cestu prehĺbenia vzájomných vzťahov. Jeho diplomat Fiodor Ivanovič Sukin dostal v tejto súvislosti podrobné inštrukcie: „Cestou do Vilna (dnes Vilnius, hlavné mesto Litvy) vypytuj sa na kráľove sestry, aké sú staré, aké sú vysoké, akú majú postavu, aký majú charakter a ktorá z nich je krajšia. S kráľom rozprávaj o tej, ktorá je krajšia. Pokiaľ bude staršia princezná rovnako pekná ako tá mladšia, ale bude mať viac ako dvadsaťpäť rokov, tak nehovor o nej, ale o tej mladšej. Starostlivo zisti, či nie je chorá alebo príliš chudá.“ Lenže Žigmund August nemal záujem o príbuzenský zväzok s ruským cárom. Ten sa nakoniec oženil 21. augusta 1561 v Moskve s Máriou Čerkeskou, dcérou kabardského kniežaťa. Na rozdiel od Anastázie Zacharjinovej, matky šiestich detí, mu nová manželka porodila iba jedného syna Vasilija, ktorý sa nedožil ani dvoch mesiacov. Sama Mária zomrela v septembri 1569. Silno prechladla počas bohoslužieb, následkom čoho smrteľne ochorela. No šírili sa aj fámy, že ju otrávil jej manžel. Netrvalo dlho a znova sa rozbehli prípravy na cárovu ženbu. Do Alexandrovskej Slobody, ktorá bola po Moskve jeho druhým najobľúbenejším sídlom, privliekli z celej krajiny takmer dvetisíc dievčat a z nich si vybral tretiu manželku. Volala sa Mária (Marfa) Sobakinová. Oženil sa s ňou 28. októbra 1571. Ani nie dva týždne po tom, ako zmĺkol hlahol svadobných zvonov, ozval sa hlas umieračika, ktorý svetu oznámil smrť sotva dvadsaťročnej cárovnej. Čo bolo príčinou jej nečakaného skonu, nevieme. Možno ju otrávili neprajníci, možno zomrela od strachu, že ju osud spojil s človekom, ktorého sa pre jeho krutosť mnohí báli, možno náhle prepukla choroba, o ktorej nikto nevedel... Napriek protestom duchovenstva sa rozhodol Ivan IV. oženiť po štvrtý raz. Jeho vyvolenou sa stala 28. apríla 1572 Anna Koltovská. Snem duchovných, ktorý zvolali pri tejto príležitosti, udelil na druhý deň po svadbe dodatočný súhlas, keďže náboženské predpisy ortodoxnej pravoslávnej cirkvi priamo zakazovali štvrté manželstvo. Tento zväzok vydržal iba niekoľko mesiacov. Anna skončila v kláštore. Ivan IV. sa oženil ešte tri razy – roku 1575 s Annou Vasiľčikovou, o rok neskôr s Vasilisou Melentievovou (oba tieto zväzky sa skončili veľmi skoro rozvodom) a 6. septembra 1580 s Máriou Nagojovou, ktorá mu porodila jediného syna Dmitrija a dožila sa i jeho smrti.

Skutočnosť, že sa ocitli po boku Ivana IV. iba „ruské“ manželky, neznamená, že by sa nesnažil získať i manželku z cudziny. Anthony Jenkinson, anglický obchodník a cestovateľ, navštívil z rozhodnutia cára roku 1567 Londýn, aby tu preskúmal možnosť jeho sobáša priamo s kráľovnou Alžbetou I., ktorá po dlhom otáľaní nakoniec túto ponuku odmietla. S týmto rozhodnutím odcestoval do Moskvy jej vyslanec Thomas Randolph, ktorý mal pred sebou veľmi ťažkú úlohu. Vo februári 1568, teda v čase, keď povesť o Ivanovej krutosti už dávno prekročila hranice jeho krajiny a rozlievala sa ako atramentová škvrna po mape Európy, mal vysvetliť dôvody, pre ktoré odmietla jeho panovníčka cárovu ponuku. Možno z obavy o vlastný život a v rozpore s inštrukciami, ktoré dostal, nepovedal kráľovnin vyslanec Ivanovi IV. celú pravdu. Tým v ňom vzbudil nádej, že táto záležitosť ešte nie je definitívne rozhodnutá. Lenže keď vyplávala nakoniec celá pravda na povrch, ruský cár sa veľmi rozhneval. „Odložila si záležitosť (manželstva) nabok a s naším vyslancom hovorili tvoji bojari iba o obchode,“ napísal Ivan IV. v októbri 1570 kráľovnej Alžbete I. a pokračoval: „Dúfali sme, že vo svojom kráľovstve vládneš sama, dbáš o svoju panovnícku česť a dobro štátu. (...) Lenže vidieť, že tvoji ľudia vládnu za tvojím chrbtom, a nielen oni, ale tiež kupci, ktorí nemyslia na nás, panovníkov, na našu česť a na krajiny, v ktorých žijeme, ale sledujú iba svoj kupecký prospech. A ty sedíš vo svojom panenskom stave, ktorý prináleží iba obyčajnej pobehlici.“ O desať rokov neskôr si na ňu opäť spomenul. Tentoraz mal záujem o manželstvo s nejakou anglickou šľachtičnou, ktorá by s ňou bola pokrvne spriaznená. Skutočnosť, že v tom čase už bol ženatý s Máriou Nagojovou, nepredstavovala v jeho očiach žiadnu prekážku. Voľba padla na Alžbetinu príbuznú Mary Hastingsovú. V auguste 1582 odcestoval do Anglicka jeho diplomat Fiodor Andrejevič Pisemskij, ktorý z rozhodnutia samého cára začal rokovať o tomto zväzku. Anglickú kráľovnú táto myšlienka ani tentoraz nenadchla. Ponuku ruského cára odmietla s odôvodnením, že vyhliadnutá nevesta má už tridsať rokov, je chatrného zdravia a kiahne, ktoré prekonala, spôsobili, že z jej bývalej krásy už toho veľa nezostalo. Nebola to celkom pravda. Vysoká, štíhla a trochu bledá princezná s dlhými a tenkými prstami na rukách, nechcela byť ruskou cárovnou, nechcela sa vzdať vlastnej viery (cár požadoval, aby jeho budúca manželka prestúpila na pravoslávnu vieru), a tak celý plán definitívne stroskotal.

Ak chceme pochopiť vzťah Ivana IV. k ženám, musíme sa pristaviť pri tradíciách a obyčajach, ktoré sa týkali postavenia ženy v Rusku 16. storočia. Od najútlejšieho veku vyrastala žena v ovzduší názoru, že je zdrojom zla. V dobrých rodinách sa dokonca nesmeli chlapci a dievčatá ani spolu hrať, aby chlapcov uchránili pred skazenosťou. Vychovávali ich oddelene. Keď dievča dorástlo, v záujme zachovania jeho čistoty mu v dome vyhradili miestnosť, kde sa venovalo najmä modleniu a domácim prácam. Izolovali ho od vonkajšieho sveta a jediné, čo sa od neho očakávalo, bola bezpodmienečná poslušnosť. O tom, za koho sa vydá, rozhodoval otec. Názor budúcej nevesty nebol dôležitý a nikoho ani veľmi nezaujímal. Svojho budúceho manžela zvyčajne po prvý raz uzrela až vtedy, keď boli dohodnuté všetky podmienky nastávajúceho zväzku. Pri predstavovaní ženíchovi vzal jej otec do ruky bičík, ktorým ju zľahka šľahol po chrbte, a povedal: „Dcéra moja, to je naposledy, čo ti pripomínam moc otca, pod ktorého vládou si až doteraz žila. Teraz ti dávam voľnosť, ale pamätaj, že si môjmu panstvu ušla iba preto, aby si sa dostala pod panstvo iného. Ak sa nebudeš k manželovi správať tak, ako sa máš, on ti to týmto bičom pripomenie.“ V predvečer svadby prišla v sprievode matky do ženíchovho domu a tam priniesli aj celú jej výbavu. Na druhý deň, počas obradu, prisahala svojmu manželovi vernosť a na znak pokory mu padla k nohám a čelom sa dotkla jeho topánok. Ten ju zahalil lemom svojho kabátu, čím sa zaviazal ochraňovať ju. Hlavnou úlohou ženy bolo starať sa o domácnosť, dbať o manželovo pohodlie, a najmä privádzať na svet jeho deti. Ak si neplnila svoje povinnosti, alebo nepreukazovala dostatok pokory, úcty a poslušnosti, existovali prostriedky, ako to napraviť. Manžel ju jednoducho zbil, najčastejšie korbáčom, ktorý bol určený práve na jej výchovu. Ak sa žena mužovi zunovala, alebo sa chcel oženiť s inou, jednoducho ju poslal do kláštora, kde ju ostrihali a obliekli do mníšskej kutne s kapucňou. Nebolo dôležité, či si to želá, alebo nie. Od tohto okamihu bola „mŕtva“ a jej bývalý manžel sa mohol zosobášiť s inou. Ivan IV. Hrozný sa ničím nelíšil od svojich súčasníkov. Vo vzťahu k manželkám sa tvrdo pridržiaval tradícií. Nepripúšťal, aby sa zúčastňovali na verejnom živote. Ženil sa s príbuznými svojich obľúbencov z radov nižšej šľachty. Vďaka tomu celé rodiny získavali šancu, aby sa vyšvihli v spoločenskej hierarchii vtedajšieho Ruska. Lenže keď sa skončil čas, ktorý „venoval“ žene z ich rodu, padali na popravisku aj ich hlavy. Moskva si v posledných rokoch nestíhala zvykať na mená a tváre nových cárovien...

Vráťme sa opäť k osobe Ivana IV. Ako sme už naznačili, významným medzníkom v jeho živote sa stal rok 1560, keď zomrela jeho prvá manželka Anastázia Zacharjinová. Okrem toho, že smrť tejto ženy v ňom vyvolala vlnu najrôznejších pocitov, prispela aj k tomu, že sa rozhodol definitívne zbaviť bojarov, ktorých pokladal za hlavné nebezpečenstvo pre svoj život i vládu. Túžba stať sa samovládcom, ktorého v jeho rozhodovaní nikto a nič neobmedzuje, v ňom dozrievala veľmi dlho a veľmi dlho aj trvalo, kým konečne zaútočil. No potom to vyzeralo tak, ako keby udrel blesk z čistého neba. Na začiatku decembra 1564 opustil Ivan IV. so svojou rodinou Moskvu. Asi štrnásť dní strávil v neďalekej dedinke Kolomenské, odkiaľ odišiel do Alexandrovskej Slobody, ležiacej necelých sto kilometrov severovýchodne od hlavného mesta. Odchod cára z Moskvy nikoho neprekvapil. Mal vo zvyku zúčastňovať sa na pútiach do najrôznejších kláštorov a kostolov, kde boli uložené sväté relikvie alebo sa v nich kedysi uskutočnili nejaké zázraky. Spolu s ním odišli i bojari, o ktorých sa vedelo, že patria do okruhu jeho blízkych ľudí. Súčasťou tejto vznešenej kavalkády bol i cársky poklad, archív a mnoho najrôznejších cenností. To, že išlo o vopred a najmä o veľmi starostlivo pripravenú akciu, sa ukázalo hneď na začiatku nasledujúceho roku. 3. januára 1565 dorazil do Moskvy cársky kuriér Konstantin Dmitrijevič Polivanov a doručil moskovskému metropolitovi list od Ivana IV. Jeho obsah bol mimoriadne vážny. Cár v ňom obvinil zo zrady veľa osôb z radov bojarov, duchovných, ale aj hodnostárov a služobníkov cárskeho dvora. Pripomenul všetky krivdy, ktoré ho sprevádzali už od detských čias. Bojarom vyčítal rozkrádanie štátnej pokladnice, záhaľčivosť, nedostatok vôle, a najmä neochotu brániť vlasť pred tatárskymi a litovskými útokmi. Duchovných zasa karhal za to, že osobám, ktoré upadli do jeho nemilosti, poskytovali ochranu a útočisko. Nezabudol zdôrazniť, že za všetko zlo sú zodpovední práve bojari, a nie radoví obyvatelia hlavného mesta, ktorí za nič nemôžu a proti ktorým nič nemá. Zrada bojarov sa tak stala hlavnou príčinou toho, že opustil Moskvu a vzdal sa riadenia štátu, nie však cárskeho trónu. Situácia bola veľmi vážna, nakoľko obvineným bojarom jednak chýbala svornosť a jednota a jednak nemohli počítať so širokou podporou ľudových más, lebo tie sa obávali nepriaznivého osudu „ovčína, opusteného pastierom“ a mali voči nim mnoho vlastných výhrad. Napriek tomu, že moc ležala na chodníku, nemal ju nakoniec kto zodvihnúť. Agenti a stúpenci Ivana IV. zatiaľ šikovne manipulovali s davom a podnecovali ho, aby vyvíjal nátlak na bojarov a duchovenstvo s cieľom donútiť ich pokoriť sa pred cárom. Napríklad, delegácia bohatých mešťanov, kupcov a remeselníkov prišla s nasledovnou výzvou: „Nech [moskovský] metropolita spolu s arcibiskupmi, biskupmi a celým snemom zaprisahá cára, aby od nás odvrátil svoju nahnevanú tvár, sňal z nás nemilosť, neopúšťal štát, ale naopak, aby mu vládol tak, ako sa patrí na veľkého panovníka! Nech toho, kto ho zradí a poníži jeho česť, potrestajú na hrdle či na jeho zdraví. Všetci pôjdeme za cárom! Padneme pred ním na kolená, budeme sa pred ním klaňať a plakať!“ Bojarom a duchovenstvu nezostávalo nič iné, iba sa skloniť pred vôľou ľudu a pokorne poprosiť cára o odpustenie. 5. januára Ivan IV. prijal slávnostnú delegáciu a súhlasil, že opätovne prevezme moc. Mal vtedy tridsaťpäť rokov. Tí, čo ho videli, museli skonštatovať, že ostarel, ošedivel a jeho dovtedy husté vlasy a brada výrazne zredli. okrem zmeneného zovňajšku čoskoro ukázal svoju pravú tvár...

Keď Ivan IV. znova „začal“ vládnuť, zaviedol nový inštitút, ktorý do histórie vošiel pod názvom opričnina. Týmto slovom sa spočiatku označovala časť územia jeho ríše, ktorá podliehala priamo jeho správe. Neskôr sa tento názov začal používať i v širšom význame – označoval cárov dvor, jeho armádu, ale tiež sedemročné obdobie spojené s vlnou krvavého násilia a krutého teroru. Každý bojar, ktorý mal na území opričniny nejaký majetok, postupne oň prišiel. Buď ho jednoducho vyvlastnili, alebo mu ako náhradu poskytli iný majetok, zväčša dosť ďaleko od Moskvy a v politicky i hospodársky málo významných oblastiach. Lenže to nebolo všetko. Aj keď sa zdá, že týmto spôsobom – v záujme ich oslabenia – trestal Ivan IV. najmä príslušníkov kniežacích rodov a najbohatších magnátov v krajine, odniesli si to aj členovia ich rodín, dvorania, úradníci, služobníctvo. Nešlo iba o vyvlastnenie majetkov, ale aj o násilné presídlenie obrovského množstva ľudí, ktorých vyhnali z ich pôvodných usadlostí. Svedkovia udalostí, napríklad, zaznamenali: „Museli sa vydať na cestu v zimnom období, v hlbokom snehu. Pokiaľ by poskytol ktorýkoľvek z mešťanov v mestách alebo roľníkov na vidieku chorým prístrešie, čo i len na jednu hodinu, bez milosti by ho boli zabili. Mŕtvych nemohli pochovávať do zeme, ich telá ponechávali ako korisť pre vtáky, psy a divú zver.“

Po návrate do Moskvy skončil Ivan IV. definitívne s politikou dohôd a kompromisov. Nikto si už nebol istý životom. Vytvorila sa veľmi rozsiahla sieť udavačov a donášačov. Ľudia si prestali dôverovať, báli sa jeden druhého. V ich vzájomných vzťahoch dominovala najmä podozrievavosť. Cárova mašinéria hrôzovlády sa rozbehla na plné obrátky – na dennom poriadku boli zatýkania, uväznenia, mučenia, popravy... Niektorí mali šťastie, lebo ich „len“ doživotne zavreli do kláštora, keď ich predtým zbavili majetku, iných zasa poslali do vyhnanstva. Pokusy o útek nemilosrdne trestali smrťou. Represálie zničili celé rodiny. Jedným z potrestaných bol aj cárov vlastný bratranec, starické knieža Vladimír. Tento člen vládnucej dynastie Rurikovcov nebol pre Ivana IV. nebezpečný iba z mocenských dôvodov. Stelesňoval hrozbu. Už len jeho existencia vyvolávala v cárovi obavu, že ho jedného dňa pripraví o moc. Bol posledný z údelných kniežat. Mohol sa (a dokonca sa o to aj pokúsil) legitímne uchádzať o trón. Práve preto ho pripravil Ivan IV. nielen o prívržencov, ktorých bez mihnutia oka poslal na popravisko, ale tiež o dedičný majetok a nakoniec aj o holý život. V januári 1569 ho dal otráviť spolu s manželkou a synmi počas hostiny, na ktorú ich pozval.

O niekoľko mesiacov šokoval ruský cár svet ďalšími masakrami. Do jeho uší sa dostala fáma, že sa obyvatelia Novgorodu, mesta, kde boli aj napriek krutovláde veľmi silné a živé tradície politickej samostatnosti, rozhodli vydať do područia poľského kráľa Žigmunda Augusta. Dokonca o tom vyhotovili listinu, ktorú podpísal i tamojší arcibiskup a ukryl ju v miestnom chráme za oltárom. Ťažko povedať, či to bola pravda, alebo iba veľmi dobre zinscenovaná provokácia. Isté je len to, že Ivanovi IV. poslúžila ako vhodná zámienka na to, aby začal konať. Keďže pokladal správanie Novgorodčanov za zradu, vydal sa na čele veľkého vojska potrestať ich. K hradbám mesta dorazil 6. januára 1570. Na druhý deň sa začali súdy so stovkami mníchov, ktorých zatkli v Novgorode a v jeho okolí a dovliekli pred cára. Nikto sa nepokúšal vyšetrovaním zistiť podiel jednotlivcov na tejto zrade. V duchu princípu kolektívnej viny ich všetkých nemilosrdne umlátili palicami na smrť a zohavené telá potom porozvážali do okolitých kláštorov. V nedeľu 8. januára sa rozhodol Ivan IV. zúčastniť na omši v Chráme svätej Sofie. Na moste cez rieku sa stretol s novgorodským arcibiskupom, ktorý mu chcel požehnať. Nahnevaný cár mu v tom rázne zabránil, kričiac: „Zločinec! Nedržíš v ruke životodarný kríž, ale zbraň, ktorou chceš otráviť naše srdce spolu so svojimi komplicmi a obyvateľmi tohto mesta. Chcete predať naše mesto Novgorod cudzincovi Žigmundovi Augustovi. Pre nás nie si pastierom Božieho stáda a duchovným Chrámu svätej Sofie, ale vlk, dravec, ničiteľ a nenávistný zradca nášho majestátu.“ Nik sa nezmohol na odpor, nik nemal odvahu niečo vysvetľovať, nik sa nesnažil obhajovať, nik nechcel prilievať olej do ohňa. Všetci mlčali. Toto zlovestné ticho bolo ticho pred strašnou búrkou. Keď sa napokon rozpútala, bolo to priam peklo na zemi. Cárovi vojaci vtrhli do mesta zo všetkých strán a nemilosrdne plienili domy, kostoly, kláštory, vyháňali mešťanov do ulíc. Tých, ktorých zatkli – a bolo ich neúrekom – podrobili ukrutnému mučeniu. Pálili ich ohňom, oblievali špeciálne pripravenou horľavou kvapalinou a zapaľovali, zväzovali im ruky a nohy, aby ich nakoniec odvliekli k mostu, odkiaľ ich hádzali do rieky, plnej plávajúcich ľadových krýh. Nemali zľutovanie nad nikým, dokonca ani nad novorodencami, ktorých priväzovali k telám matiek a tiež ich topili. Všade navôkol boli vojaci, ktorí striehli na to, aby sa nikto nemohol zachrániť. Ak sa niekto vynoril z ľadovej vody, aby sa nadýchol, použili všetky možné prostriedky – vidly, halapartne, sekery – aby ho znova dostali pod hladinu. Toto besnenie trvalo takmer mesiac a za obeť mu padli desaťtisíce ľudí. Keď Ivan IV. nakoniec opustil vyplienené a zbedačené mesto, zanechal za sebou len hromady mŕtvol, potoky krvi a sĺz.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Krutý vládca a synovrah