Š t e f a n   K o n k o l

P O H R O B O K

Copyright © 2008 by Štefan Konkol

Jacket illustration © 2008 by Martina Pilcerová

Jacket design © 2008 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2008, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigoval Jaroslav Hochel.

Ilustrácia na obálke Martina Pilcerová.

Obálku upravila Viera Fabianová.

Technická redaktorka Elena Benková.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 7. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2570-1

Poďakovanie autora

Ďakujem za cenné rady konzultantom, ktorí sú uvedení v abecednom poriadku a bez akademických titulov:

Zoltán Fodor, Milan Goga, Ondrej Herec, Zdenko Kasáč, Vladimír Petrík, Karol Slabák, Kornélia Slabáková, Jozef Svítek, Tibor Šiška, Ondrej Trepáč.

Osobitná vďaka patrí Deltaklubu ŽP Šport, a. s., sekcii balónového lietania v Podbrezovej.

1. kapitola

„TY SOPLIAK JEDEN LENIVÝ !“ SKRÍKOL OTČIM. GRIMASA MU skrivila tvár a červeň sa šírila aj na lesklú plešinu. „Dokedy sa budem musieť dívať na tie tvoje porozťahované cárachy?“

Rišo bojazlivo zažmurkal krátkozrakými očami a nervózne si napravil hrubé okuliare. Chudou hruďou sa pritlačil k stolu a predstieral, že pozorne číta. Vedel, že na také otázky neexistuje odpoveď. Ako vždy dúfal, že otčimovu pozornosť zaujme niečo iné.

„Si hluchý?“

„Sú to len tri zošity,“ ticho povedal Rišo. Hrdlo sa mu zovrelo. Krik veľkého tučného chlapa ho napĺňal panickou úzkosťou.

„Prečo sú otvorené všetky naraz?!“

„Musím porovnať…“

„Ešte budeš aj papuľovať?!“

„Nechaj ho, Paľko,“ snažila sa matka brániť syna. „Učí sa. Vieš, že tento rok bude maturovať. Celý jeho život bude závisieť…“

„Len sa zastávaj toho svojho princa, Anča! Počkaj – od lenivosti ti zhnije.“

„Učí sa lepšie, ako si sa učil ty…“

To bol nebezpečný argument. Pavol Paľanda školu ledva dochodil a ani v práci neslávil úspechy. Rozčuľovalo ho, keď mu to niekto pripomínal. Teraz sa vystrel a nafúkol. Ženu i nevlastného syna prevyšoval o hlavu a vyzeral ako rozzúrený gorilí samec.

„Ja som nemal na učenie čas!“ zreval. „Pomáhal som rodičom! Na poli! Ten tvoj rozmaznaný jedináčik ti nepomáha ani doma!“

„Je chorý a slabučký.“ Matke sa zachvel hlas. Aj ona mala strach, poznala si muža a vedela, že keď je nahnevaný, správa sa ako nepríčetný.

„Je rozmaznaný. Fajnovka! Ja v jeho rokoch som bol chorý iba raz – na pruh. Aj to som mal od roboty. A on stále akoby skapínal,“ pokračoval už miernejšie otčim. Spomienka na jeho železné zdravie mu zlepšila náladu.

Rišo počúval úplne bledý. Ani si neuvedomoval, že sa celý trasie. Počul to už veľa ráz a vždy ho napĺňal rovnaký pocit bezmocnosti a strachu.

„Zober si veci, Riško, a choď sa učiť do izby.“ Matka ho nežne pohladila po dlhých zlatohnedých vlasoch. Vždy, keď sa na ne pozrela, spomenula si na svojho prvého manžela.

„Ten tvoj miláčik sa môže učiť aj tu, len nech nezaberá celý stôl…“ Otčim bol už viditeľne pokojnejší.

„Len choď do izby,“ zopakovala matka.

Rišo ticho zhrabol z kuchynského stola zošity.

„Večera bude presne o siedmej. Ak prídeš neskoro, nedostaneš nič,“ oznámil mu otčim a potom oslovil ženu: „Čo budeme mať, Anka?“

Odpoveď nedostal. Vyzeralo to, že zas bude tichá domácnosť. Rišo za sebou opatrne zatvoril dvere a odišiel do miestnosti, ktorá rodine slúžila ako obývačka aj spálňa. Dobre si pamätal výprask, ktorý dostal, keď sa mu kľučka vyšmykla z rúk a otčim pokladal buchnutie dverí za prejav vzdoru. Až do izby počul, ako plešivý chlap s rachotom vypúšťa črevné plyny. Jeho metabolizmus ich produkoval nadpriemerne. Možno to prispievalo k jeho zatrpknutej povahe a pesimistickému pohľadu na svet. Rišo však nebol ochotný brať túto poľahčujúcu okolnosť do úvahy a spravil zhnusenú grimasu. Keď ho nikto nevidel, mohol si to dovoliť.

Kráľom trpaslíkov správa očividne otriasla. Zurnyk často sršal nemilosrdným sarkazmom, teraz však ticho sedel na tróne a čoraz viac sa hrbil. Keď sa napokon ozval, hľadel do podlahy. Vyhýbal sa očiam ženy v bielom odeve so strieborným opaskom. Sedela pred ním v pozlátenom, mäkko čalúnenom kresle, vyhradenom pre najvzácnejších hostí.

„To je velyce těžká rana, vedma,“ povedal kráľ nezvyčajne tichým hlasom.

„Pád Snérie môže byť skutočne smrteľnou ranou pre celý tento svet, Výsosť,“ odvetila Aoibhneas vážne. „Ďalšie chyby si už nemôžete dovoliť – nedali by sa napraviť.“

„Veď tie chyby…“ vzdychol si kráľ hlasito a konečne sa pozrel do krásnej, pokojnej, ale chladnej tváre bielej elfky. „To je ozaj nešťastie, že ten starý mešťanosta je taký skupáň. Keby bol poriadne zaplatil, boli by sme mu poslali na pomoc tisíce vojakov. Dúfam, že sa mu teraz otvoria tie jeho modré…“

„Mešťanosta Kustaff už oči nikdy neotvorí,“ prerušila ho ľubozvučným hlasom vedma. „Keď jeho vojaci bojovali s Axtlapáncami, skupina ghúlov prenikla do mesta. Mešťanostu zajali a nútili vyhlásiť bezpodmienečnú kapituláciu. On však odmietol. Po dlhom mučení ho nastokli na kôl. Krutá verejná poprava podlomila odpor občanov a nakoniec mesto padlo.“

„Nuž, Kustaff vždycky…“ Zurnyk sa v polovici vety zasekol. Chcel mešťanostu označiť za príčinu Šajdánovho víťazstva, ale potom si uvedomil, čo to vlastne ide povedať, a stíchol. Trápne dlhú chvíľu čakal, že sa vedma ozve, ale aj ona mlčala.

„Tie chyby, tie chyby…“ zopakoval rozpačito kráľ trpaslíkov.

„Aj ty si sa ich dopustil, Výsosť,“ chladne poznamenala vedma. „Vyhol si sa zodpovednosti a bol si bezcitný. To dobre vieš.“

Zurnyk očervenel. Veľký, stále červený nos trčiaci zo snehobielych fúzov mu až ofialovel. Pomrvil sa na tróne, ale nepovedal nič.

„Ako vždy – za každé zlé rozhodnutie budeš musieť urobiť nové a ťažšie. Keby si bol pomohol Snérii, mohol byť Šajdán porazený ďaleko od tvojho kráľovstva. Teraz s ním budete musieť bojovať tu.“

Zurnyk sa zlostne poobzeral po Malej audienčnej sále, v ktorej prijímal súkromné návštevy. Patrila medzi najkrajšie miestnosti kráľovskej rezidencie, ktorú trpaslíci hrdo nazývali Palác. Trblietala sa zlatom, striebrom a drahokamami. Na stenách žiarili kryštály, teraz sa mu však zdalo, že ich jas pohasína.

Členovia telesnej stráže v pozlátených pancieroch stáli nehybne ako sochy. Tvárili sa, že nič nepočujú. Pisár pri malom stolčeku usilovne škrabal husím brkom do hrubej pergamenovej knihy, kde zapisovali priebeh dôležitých rokovaní. Ani na okamih nezdvihol hlavu. Všetci vedeli, že kráľ takéto reči neznáša. Považoval ich za neprípustné znižovanie kráľovského majestátu. Obyčajne vybuchol: „Ja nyč nemusím,“ a hostí dal vyviesť.

Aj teraz mu preblesklo hlavou, že vedmu dá vypoklonkovať pred bránu podzemnej ríše. Pozrel však do jej hlbokých tmavomodrých očí, v ktorých sa zračila múdrosť a sila tisícročí, a rozhodol sa zniesť neznesiteľné.

Silene tichým hlasom sa spýtal: „A prečo my? Prečo vždycky my?“

„Preto vy, lebo Šajdán teraz príde k vám,“ odvetila vedma, akoby nepostrehla, že sú to len rečnícke otázky.

„Nemohel by aj Cárgrad bojuvat?“

„Cárgrad bude bojovať sám so sebou. Je na prahu občianskej vojny, ktorú rozdúchavajú Šajdánovi ľudia. Zvesť o tom sa ti už doniesla.“

„Donyesla,“ rezignovane mávol rukou Zurnyk. „Zradcovia!“

„Áno, aj tak ich možno nazvať.“

„Trpaslýci by nyečo také nykdy nerobily!“

Vedma sa naňho uprene zahľadela: „Dôležité je, čo teraz urobíš ty, kráľ Zurnyk XV.“

„Nuž, čo by som mal… Aspon mi povédz – ked budeme bojuvat protyvá Šajdánovi, porazíme ho?“

„Na také otázky neodpovedám.“

Kráľ trpaslíkov zlostne pokýval hlavou. Vedel, že vedma nikdy neodpovedá na dve otázky – či pýtajúci sa uspeje a či príde o život.

Chvíľu rozmýšľal a spýtal sa ináč: „Kto je silnejší – my trpaslýci, alebo Šajdán?“

„Šajdán. Oveľa.“

„Tak… takže… tak,“ zajachtal prekvapený Zurnyk. „Tak načo sa nám pechoriť? Nebolo by lepšie utekať?“

„Nemáte kam,“ povedala vedma trochu netrpezlivo. „Nie je to jasné? Potrebujete pomoc.“

„No kto by nám už pomohel? Čanganya? Ved kým sa sem dotrepú, iste bude neskoro. A tí nám aj tak nepomóžu. Nám trpaslýkom ludya nykdy nepomóžu. A my im vždycky prindeme…“

„Prestaň!“ povedala vedma nečakane ostro. „Nemáme čas na hlúposti. Nie je to pravda. Ľudia už pomáhali trpaslíkom. Aj teraz potrebujete ľudskú pomoc, ale nie z tohto sveta.“

„Od skrepíruvaných… umrlcov?“ zhíkol kráľ a fúzy sa mu zježili. Jeho tvár komicky vyjadrovala hrôzu a odpor. Vedma sa však neusmiala.

„Sú aj iné roviny bytia… alebo svety. V jednom z nich ľudia dopodrobna skúmajú pohyby, vlastnosti a premeny hmoty. Dostali sa v tom dosť ďaleko – k dobrému či zlému. Snéria išla rovnakým smerom, ale tí ľudia ju predstihli asi o tristo rokov. Odtiaľ potrebujete niekoho, kto tam už nechce žiť a má vedomosti.“

„Lahké to nebude. Ako ho sem dostaneš? A iste bude hovoriť dákym čudným jazykom,“ povedal prakticky zmýšľajúci Zurnyk, ale ten nápad sa mu zapáčil. Výhody, ktoré by priniesol človek so znalosťami predstihujúcimi Snériu o stovky rokov, mu boli okamžite jasné.

„To by mohol byť problém,“ prikývla vedma a vstala. „Zabehaný mozog sa ťažko mení. A na učenie sa jazyka nemáme čas. Ale ak to bude niekto mladý, šikovný a s talentom na jazyky… Myslím, že sa mi to podarí – bude hovoriť ako človek tejto roviny.“

„Čiže mizerne. Ale teraz, ked ide o šecko… Nuž, obetujeme sa a privítame ho. Nech eném prinde. Iste nás to bude stát velyce…“

„On len tak ‚neprinde‘. Treba poňho ísť. Ja nemôžem. Aby som z tej roviny niekoho preniesla sem, musím zostať tu. Tvoj syn Korrak sa hodí. Pošlem ho tam a oboch privolám nazad. To je v mojej moci.“

„Mój syn? Prečo on? Nájdy si dakoho iného!“

„Korrak je silný telesne aj duševne.“

Zurnyk bol napriek všetkým chybám dobrý otec a dobrého otca nenahneváte, keď mu poviete, že jeho syn je silný telesne aj duševne.

Kráľ trpaslíkov si prihladil bielu bradu, zatlačil fúzy na miesto a možno sa aj usmial.

„Áno, je velyce silný. Nuž – nech chlapéc uvidý iné svety a tie… roviny.“

„Ďakujem, Výsosť.“ Vzduch okolo vedmy sa zavlnil a zavíril. Jej obrysy sa zamihotali a rozplynuli – Aoibhneas opustila ríšu trpaslíkov.

Rišo odchádzal od tabule so zmiešanými pocitmi. Dostal ďalšiu jednotku. Tešil sa, že mame spraví radosť, aj z toho, ako odpovedal na otázky učiteľa. Že ich dokonca predvídal… Vedel však, že jednotka mu popularitu medzi spolužiakmi nezvýši. Už dobre poznal nepriateľstvo na tvárach chlapcov aj ironické pohľady dievčat.

Ešte šťastie, že jeho najlepší kamarát Jozef Rubač dnes prišiel do školy. Jožo zdedil po otcovi, bývalom profesionálnom boxerovi, vysokú svalnatú postavu. S Rišom sa skamarátil ešte v prvej triede gymnázia. Vytvorili dvojicu, aké sa vyskytujú medzi dospievajúcimi študentmi – dengľavý, zakríknutý jednotkár a fyzicky nadpriemerne vyvinutý chlapec, ktorý ledva prelieza z ročníka do ročníka. Obidvaja mali problémy. Pomáhali si a postupne sa medzi nimi vyvinulo priateľstvo. Rišo radil Jožovi pri domácich úlohách a v škole mu našepkával, ako sa len dalo. Urastený chlapec zase zabraňoval šikane, ktorú by si ináč jeho kamarát musel pretrpieť.

Rubačova dochádzka nebola vzorná, ani učiť sa mu nechcelo. A jazyky mu nešli do hlavy vôbec. Všetko sa zhoršilo, keď na školu prišiel nový angličtinár. Mladý nervózny chlapík si myslel, že Rubač nevedomosť len predstiera, aby provokoval. Rozhodol sa zatrhnúť mu to hneď na začiatku. Vyvolával a ponižoval ho pred spolužiakmi na každej hodine.

Aj teraz musel Jožo ísť k tabuli.

„How are you, Joe?“

Rubač túto otázku ešte pochopil.

„Thank you, I have good.“

Trieda zašumela a angličtinár zlostne zagestikuloval.

„Na ‚are you‘ nemôžeš odpovedať ‚I have‘. Čo máš povedať, Joe Rubač?“

Jozef sa bezmocne popozeral, ale videl len výsmešné tváre. Okrem jednej – priateľ Rišo sa mu snažil našepkať. Znelo to ako „em, hem“.

„Ticho, Dick! No, Rubač?“

„I have ham.“

„Šunku z toho vynechaj.“ Učiteľ sa zasmial vlastnému vtipu a trieda sa pridala. Niektorí rozumeli, ostatní sa chechtali pri pohľade na rozpačitú Rubačovu tvár. „Tvoj kamarát ti šepkal ‚I am‘. Or are you really stupid?“

„I am.“

Trieda explodovala a jediný, kto sa nerehotal, bol Rišo. Učiteľ sa dlho snažil z Rubača niečo dostať, ale Jožo už mal všetkého dosť. Neodpovedal na otázky a skrúšený sa vrátil do lavice s päťkou.

Cez prestávku pookrial. Nasledovala posledná hodina – telocvik, jediný predmet, v ktorom vynikal. Tieseň sa však teraz zmocnila jeho priateľa.

Rišo telocvik nezvládal. Nemal silu a strach mu často zabránil dokázať aj to, čo mohol. Dnešná hodina sa nezačala najhoršie – rozcvička nebola ťažká a prostné si mladý Steiner nacvičil doma. Predvedenie nestálo za veľa, ale poradie jednotlivých prvkov mal v malíčku. Ťažkosti sa začali až desaťminútovým behom okolo telocvične. Chlapec nemal kondíciu a už po pár minútach ho začalo pichať v boku. Skúsil zmenšovať kruhy tým, že začal behať bližšie k stredu telocvične, ale učiteľ, ktorého žiaci z neznámeho dôvodu volali Kožiar, to okamžite spozoroval.

„Steiner, behaj popri stene! Nepočuješ? Popri stene!“

Rišo nakoniec musel robiť väčšie kruhy ako ostatní. Dych sa mu krátil, sliny v ústach hustli a pichanie v boku bolo stále silnejšie. Spomalil a spolužiaci ho začali predbiehať. Niektorí si z neho uťahovali, iní bežali mlčky a sami lapali po dychu. Jožo ho povzbudil zakaždým, keď okolo neho prebehol: „Vydrž, Rišo, nevzdávaj to, už budeme končiť.“

Beh sa naozaj o chvíľu skončil, ale Kožiar na Rišovo zhrozenie zvolal: „Tak, borci, teraz trochu náradia. Vytiahnite kozu!“

Telocvičné náradie bolo pre Riša ako mučiace nástroje – a špeciálne koza. Na bradlách a hrazde sa mohol držať – a on sa vždy držal ako kliešť. Pri koze však bolo treba niečo rýchlo spraviť, potom letieť vzduchom a nakoniec bezpečne dopadnúť.

„Skáčeme roznožku.“

To bol najľahší preskok, ale Rišovi sa aj tak rozbúchalo srdce a hruď mu zovrela obruč strachu. Ako sa rad pred ním krátil, pulz mu v ušiach znel čoraz hlasnejšie. Keď zdvihol ruku a na pokyn učiteľa vyštartoval, zdalo sa mu, že koza zo sekundy na sekundu rastie. Krok k mostíku mu však vyšiel dobre. Odrazil sa. Správne udrel rukami zhora do tela kozy a preskočil ju. No aj tak sa o ňu obtrel jednou nohou a dopadol neisto. Zapotácal sa a musel pobehnúť, aby nespadol.

„Nemožný doskok, Steiner. Ani toto nevieš poriadne,“ informoval ho Kožiar a hlasno oznámil: „Nasleduje skrčka, borci.“

Napätie bolo teraz neznesiteľné. Rišovi tak dunelo v ušiach, že nepočul skoro nič iné a celá telocvičňa akoby skákala v rytme jeho srdca. Koza sa pred ním týčila hrozivo vysoká, so žltými rozčapenými nohami a lesklou hnedou kožou. Tentoraz sa odrazil zle, len v polovici mostíka. Nohy sa mu zachytili o telo kozy. Reflexne vystrel pred seba ruky a padal dolu hlavou. Kútikom oka zazrel, ako Kožiar s otvorenými ústami skáče vpred, aby ho zachytil. V nasledujúcom zlomku sekundy mu do tváre vrazila kožená žinenka. Počul zadunenie a zapraskanie v krku. Na okamih všetko stmavlo a stíchlo. Keď sa svetlo a zvuky vrátili, skláňali sa nad ním vážne tváre.

„Ty nemehlo,“ začal ho častovať Kožiar. „Ako to padáš? Nehovoril som vám stokrát, že treba spraviť kotúľ?!“ Učiteľ pobledol – uvedomoval si, že v prípade vážneho úrazu by ho čakali nepríjemnosti, lebo zle zabezpečoval záchranu. Rozhodol sa však, že najlepšia obrana je útok. „Škoda, že vás už neznámkujeme. Bola by to guľa ako hrom! No, choď si teraz sadnúť na lavičku. Dnes už aj tak nič nenaskáčeš.“ Hneď však zmenil rozhodnutie. „Ale čo, radšej bež domov. Rubač, ty si jeho kamarát, odprevaď ho!“

„Mizerný Kožiar,“ ponosoval sa Rišo po ceste. „A celý telák je nanič.“

Jozef potriasol hlavou. Energicky odkopol ohryzok, ktorý ležal na chodníku, a potom sa pozrel na chudú prihrbenú postavu priateľa. „Mal by si trochu trénovať.“

„Zdravie na to nemám…“ Rišo mechanicky opakoval to, čo mnohokrát počul od matky. „A načo mi to bude? Kde budem skákať cez kozu?“

„A mne je načo anglina?“

„Prejdeš s ňou celý svet,“ unavene odvetil Rišo.

„Mne sa nechce prechádzať celý svet. A ešte zbytočnejší je taký deják…“

„No veď sa ho ani neučíš,“ mávol rukou Rišo. „Vieš čo? Poďme domov cez Staré Mesto. Nie je to oveľa ďalej… Aspoň sa nadýcham vzduchu. Ešte stále ma bolí hlava. A chcem ti ukázať, čo som videl dnes ráno.“

2. kapitola

„NO, ČO POVIEŠ ?“ SPÝTAL SA RIŠO, KEĎ SA PRIBLÍŽILI k starému opustenému domu.

„Na čo?“ nechápal Jozef. Videl zvlhnutú, opadávajúcu omietku, vytlčené okná a zhrdzavené zvyšky odkvapov, z ktorých viseli dlhé vlákna, možno korene trávy. Pokrčil plecami. „Starý dom. Takých je. Alebo myslíš, že tomuto pukajú múry a ide sa zosypať?“

„Nie, tie nové grafity.“

„Ale veď tie stromy sú tu už dlho,“ povedal prekvapene Jožo a díval sa na dosprejovanú stenu. Niekto romanticky založený, ale s pochybným zmyslom pre perspektívu, na nej dosť nešikovne znázornil rozkvitnutú aleju.

„Nevidíš? Pozri sem – pribudli dvere, tam za tým kmeňom.“

„Aha! No, dvere ako dvere – dvierka.“

„Dvere pre trpaslíkov, ale aj my by sme cez ne prešli.“

„Keby sa dali otvoriť. Ale nedajú sa. Poďme,“ zvrtol sa Jozef na odchod.

„Počkaj,“ povedal Rišo tak naliehavo, že Jožo ozaj zastal.

„Ako vieš, že sa nedajú otvoriť?“

„Lebo sú neni ozajstné. Je to len namaľované.“

„Ja to skúsim. Možno sa otvoria a za nimi…“

„Čo za nimi? Tehly!“

„Nie – chodba. Chodba do iného sveta. Ja by som ta hneď išiel.“

„A ja zas nie. Aj tak tam neni žiadna chodba.“

„Išiel by som,“ opakoval Rišo zasnene. „Hneď teraz. Tu ozaj nemám prečo ostať. Možno by tam aj tebe bolo lepšie.“

„Čo ti šibe?“

„Nešibe. Alebo možno šibe. Čo na tom záleží? Dôležité je dostať sa preč odtiaľto.“ Rišo spravil pokusný krok ku dverám.

Jozef pozoroval priateľa s rastúcim znepokojením. Tie zvláštne reči pripísal otrasu mozgu. Chvíľu zvažoval, či by s ním nemal ísť rovno do nemocnice. Nakoniec sa rozhodol, že ho rýchlo odvedie domov. Ale skôr ako sa pohol, Rišo chytil kľučku dverí.

Totiž, chcel ju chytiť. Prsty sa mu však zošmykli po pomaľovanej stene a za nechtami ostalo trochu zoškrabnutej omietky. Skúsil to znovu, s rovnakým výsledkom. Jožo sa konečne rozkýval, zdrapol priateľa a ťahal ho preč.

„Neblbni! Poď! Doma si oddýchneš. Povieme tvojej mame, čo sa stalo. Mala by zavolať pohotovosť. Ja sa tiež musím ponáhľať. Otec je chorý.“

Rišo sa nechal odtiahnuť od dvierok, len sa na ne sklamane obzrel: vyzerali tak sľubne… Ani jeden z chlapcov si nevšimol, že z tmavého rozbitého okna na druhej strane ulice ich celý čas pozorne sledovala malá ramenatá postava v hnedom.

„Boly to dvá mladí chlapci,“ povedal Korrak. „Jedného z nych tie dvere, čo som nakreslyl, celkom zaujaly. Toho múdrejšieho…“

„A s lepším zmyslom pre umenye,“ pousmial sa Zurnyk. Bol na syna náležite pyšný – veď okrem Korraka ešte žiadny trpaslík nenavštívil cudzí svet. „Tak už povédz, ako to vlastne funguje. Tie dvere si nakreslyl dákú čarovnú kriedú, čo ty dala vedma?“

„Ale nye, obyčajskými kriedami,“ usmial sa teraz princ.

„Dvere som nakreslyl tam, kde sa otvára priechod. Majú eném prityahnut tých, ktorí vidya, ked je nyečo nové. Ak to bude mladý schopný človek, začnem ho verbuvat. A on potom radšej pójde cez dvere ako do dákej tmavej jaskyne.“

Pri slove „verbuvat“ sa tretí prítomný trpaslík, dvorný radca Rokkob, náhle pohol a zdvihol hlavu. Bol stredného veku a priemerne vysoký. Na rozdiel od ostatných trpaslíkov, ktorí sa pýšili poriadnymi plecami a svalmi, Rokkob mal dengľavú a večne zhrbenú postavu. Teraz chcel niečo povedať, ale včas zabrzdil, keď videl, že kráľ chce ešte pokračovať v otázkach.

„O akej jaskyny to hovoríš? Ale tie dvere… ako cez ne prejdete… a ako si sa vlastne dostal tam?“

„To by eném vedma mohela povedat. Ona vyrába dáky vír, čo spojí dva svety. Vnútri to vyzerá ako taká tmavomodrá jaskyna. A zdalo sa mi, že je to z kopca. Ked tam vnýdeš, tahá ta to dalej – do takej nyčoty. Trvá to dost dlho, potom zrazu vyndeš a si tam. Ten múr, čo vidno, to je dom na druhej strane ulyce… Ale príjemné to teda neny,“ odvetil Korrak. Dôrazne pokrútil hlavou a na širokých pleciach si trochu nervózne prihladil zvláštny tmavohnedý oblek, ktorý mu krajčírky ušili na cesty do druhej roviny bytia. V Bratislave by ho každý označil za teplákovú súpravu. V komnate zdobenej zlatom pôsobil nepatrične, hoci bol vyrobený z drahej zamatovej látky. „Cítyl som sa celkom znyvočený.“

„Zasek my trpaslýci máme najtažšiu čast.“ Zurnyk sa zamračil a zježil fúzy.

„No ved zato tam tá elfka nešla sama,“ poznamenal Rokkob, ktorý dobre vedel, čo kráľ rád počúva. „Iste to všetko urobí zvrtnutým dákeho prstena a potom nech už drú trpaslýci.“

„No neviem,“ nesúhlasil Korrak. „Ved ste ju videly, ked som sa vrátyl. Tyež vyzerala ako po chorobe. Keby nebola elfka, povedal by som, že jej to skracuje život.“

„Tak, nyč sa nedá robit, to je jej práca.“ Zurnyk sa nemienil vzrušovať problémami druhých. „Ale povédz mi dačo o tom svete. Kde si to vlastne nakreslyl tie dvere?“

„V dákom paláci?“ pridal sa Rokkob.

„Možná to bol nyekedy dávno palác, ale teraz je opustený a rúca sa. Je tam viac takých velkých starých domov. Nedaleko je zasek budova, kde chodý vela detý. Asik škola. A všetko je v obrovskom meste. Možno vakšie ako Cárgrad. Videl som kúsok z neho, ked som sa vyškrabal na horné poschodye. Všade plno ludý… a také lesklé koče bez koný…“

„No a tí ludya sú akí?“ netrpezlivo ho prerušil kráľ. „Dalo by sa s nymi dohodnút? Vedya také veci, čo my nye? Majú dáke zvláštne zbrane? To by bola pre naše královstvo velykánska výhoda, keby sme s nymi obchoduvaly.“

„Nemohel som tam vela chodyt. Čo keby sa mi nyekto prihovoril? Ludý je tam vela a všetci sa ponáhlajú. Cez tú ulycu prešiel sem-tam… ten kočiar bez koný, ale s oblokmi a za sklom ludya… Vysoko letely velké sivé vtáky… Furt je tam hluk a smrad ako v… v dákej dyelny…“ Korrak sa usiloval vyjadriť to, čo videl, a hovoril čoraz nesúvislejšie.

„A čo tie zbrane?!“

„Tažko povedat. Meče som tam nevidel. Any búchajúce snérijské zbrane. Ale možná majú celkom inakšie…“

„Dobrý bojovnýk predsa rozozná každú… každú…“

„Na tom nezáleží, Výsost.“ Rokkob vycítil, že teraz môže kráľa prerušiť. „Netreba sem donyest zbrane, ale dakoho, kto ich vie vyrobit. Mladý chlapík je naozaj dobrý výber. Iste sa o zbrane zaujíma a vedma mu dokáže pridat do hlavy našu reč… Aj ked iste bude hovorit mizerne.“ Dvorný radca sa na kráľa podlízavo usmial. „Ale ako ho chcete zverbuvat?“

„Vedma hovorila, že musí íst sám od seba,“ váhavo odvetil princ.

„A ked nebude chciet?“

„Tak nepójde.“

„Blbost!“ zvolal kráľ. „Ak nebude chciet, tak ho do tej jaskyne vtyahneš! Ved si dáky chlap. Tu ho už presvedčíme.“

„Odporúčal by som to najskór skúsit so zlatom a drahými kamenami, Výsost.“

„No, iste – hlavne s tými mojimi. To si celý ty. Inakšie to any nevieš. Ale dobre – ponúkny mu zopár menších šperkov, Korrak. Ak to nepomóže, šup s ným do tej jaskyne.“

Pravé líce, ktorým Rišo spadol na žinenku, očervenelo, opuchlo a dosť bolelo. Bolesť by zniesol – o tej vedel len on sám –, ale hanbil sa za viditeľné známky nešikovnosti. Ako na zlosť, bolesť sa utíšila, opuch však rástol a červené líce začalo modrieť ako slivka.

Keď prišiel domov, ostal v kuchyni. Trocha sa učil a potom si otvoril knihu Miešanci: Krvavá pyramída, požičanú z knižnice. Zranenú stranu tváre sa snažil obracať do tieňa. Správal sa ešte nenápadnejšie ako zvyčajne. Otčim sedel v tmavej izbe a občas podráždene vykrikoval. Pozeral v televízii hokejové stretnutie a nechal chlapca na pokoji, ale matka sa napokon spýtala: „Nie si chorý, Riško?“

„Ale nie,“ odpovedal roztržito a pokračoval v hltaní príbehu o mladom mužovi, ktorý kedysi ušiel z domu a bojoval s ľuďmi, škratmi a ghúlmi. Práve čítal o tom, ako miešanec Orys vyhral tvrdý boj s najlepším snérijským pästiarom, keď sa hokej skončil.

Otčim prišiel do kuchyne a rozhodol sa vykonávať rodičovské povinnosti. Ten sopliak potrebuje pevnú ruku. Má všetko, čo si zaumieni… ešte aj počítač si pýtal! Nám sa o tom ani nesnívalo. A je stále bezočivejší… To my sme museli nášho ňaňka inak poslúchať! Keď povedali „deti za pec“, išlo sa za pec… bez papuľovania! Podráždene sa pozrel na plynový sporák, ktorý bol súčasťou kuchynskej linky. Ale tá dnešná mládež má „práva“. Nuž, práva-nepráva, ja to z neho vytlčiem! Urobím z neho slušného človeka… keď už nemôžem mať vlastného fagana…

„Všetko si sa naučil na zajtra?“

„Hej,“ ticho zašomral Rišo.

„Čo?!“

„Naučil sa,“ povedala matka. „Poctivo sa pripravuje. Vie, že sa mu maturita blíži.“

Stále mi tú matúru obtiera o hlavu, pomyslel si Pavol Paľanda znechutene. Ako keby som ja mohol za to, že ju nemám. Nikto z našej rodiny ju nestihol… a vyrástli sme na slušných ľudí. Ale on… Ani trocha úcty nemá!

„Odpovedaj riadne, ty sopliak!“

„Veď ti odpovedal,“ ozvala sa zase matka. „Naučil sa.“

„Héj? Ja sa ho pekne pýtam a on sa ledva uráči niečo zadudrať.“

„Videla som, že sa učí.“

„A ja zas vidím, že si tam číta nejaký román. Keď som ja chodil do školy, na také hlúposti som nemal čas. Rodičom bolo treba pomáhať.“

Svojím zvyčajným vyhlásením otčim výchovnú debatu ukončil. Jeho mužstvo vyhralo a to mu podstatne zlepšilo náladu.

Pri večeri však Rišo musel sedieť raneným lícom rovno k otčimovi.

„Čo to máš pod okom?“

„Nič, len také oné…“ Rišo sa začervenal a rozpačito si šúchal líce. Nevedel, čo má povedať.

„Ukáž, Riško.“ Matka mu stiahla ruku dole a potom sa zhrozila. „Veď si celý opuchnutý. Bolí ťa zub?“

Rišo si uvedomil, že takto by sa hádam aj mohol vykrútiť, ale nechcel matke klamať.

„Nebolí.“

„Aj oko máš podliate krvou. Čo sa ti stalo?“

„Dakto mu dal po papuli.“

„Bil si sa?!“ zhíkla matka. „Chceš, aby som bola nešťastná? Nehovorila som ti, že múdrejší ustúpi?“

„Nebil som sa. Spadol som na telocviku.“

„No, to som si hneď myslel,“ oznámil otčim napriek tomu, že predtým hovoril niečo iné. „To sa tiež môže stať len tebe. Knihy, to je tvoje. Ale keď máš trochu poskočiť, tak si nemožný.“

Rišo bez slova položil lyžicu na stôl, vstal a zamieril do izby.

„Kde ideš, Riško?“

„Už nechcem. Stačilo mi.“

„A poďakovať sa nevieš?!“ Otčim rýchlo vstal od stola a prikročil k nevlastnému synovi. Sopliak jeden!! pomyslel si zúrivo. Nám by sa ani nesnívalo takto odísťod stola. Spakruky ho udrel po ústach.

„Nebi ho!“ Matka skočila medzi nich ako levica. „Sľúbil si, že sa ho už ani nedotkneš.“

„Nech sa poďakuje, lebo…“ Otčim znovu zdvihol ruku.

„Ďakujem.“

„Nedať ti tri dni jesť, ty knihomoľ, všetko by si dojedol.“ Rišo za sebou ticho zatvoril dvere a zase si sadol ku knihe.

Otvoril ju, ale nezačal čítať. Hlavou mu krúžili trpké myšlienky. Otĺka ma a uráža… Nič mi nedožičí. Keď som si v septembri pýtal počítač, skoro ma zabil… a už som posledný v triede, čo ho nemá. Keby som len bol silnejší… a lepší v telocviku. Možno by som ozaj mal trénovať… ale veď na to nemám… Som slabý… aj mama to hovorí. Byť taký ako Orys… Ale ten mal v živote šťastie – vysoký, mocný, zdravý… a otec z neho urobil bojovníka… vlastne to bol tiež otčim… Rišo pokrútil hlavou. Predstava, že by otčim skutočne chcel nevlastnému synovi pomôcť, sa mu zdala absurdná. Tí spisovatelia tiež kadečo popíšu, pomyslel si, a tento, ako sa to vlastne volá… Konkol… Narýchlo preletel očami záložku. Hm – nič o ňom… Ale vraj dlho žil v Austrálii a nakoniec sa vrátil… Nuž, normálny ten chlap nebude… Znovu sa začítal. V duchu sa preniesol na savanu, kde ľudia a trpaslíci bojovali bok po boku proti armáde škratov, vedenej Temným pánom. Hltal stranu za stranou, ani nezdvihol hlavu od knihy. Napokon však do izby vošla matka.

„Veľmi ťa udrel? Zase s ním prestanem hovoriť!“

„Radšej nie – potom bude ešte zlostnejší. A toto je maličkosť. Už je preč?“

„Hej, asi šiel osláviť víťazstvo. Ukáž, bolí ťa to?“

„To je maličkosť,“ opakoval chlapec. „Ja som sa len bál, že udrie aj teba. Keby som sa tak vedel biť. Ukázal by som mu…“

„Tak nesmieš hovoriť o otcovi.“

„On mi nie je otec.“

„Nie… ale dobrí chlapci sa nebijú. A nechceš ešte niečo zjesť, Riško? Večere si sa sotva dotkol. Poď do kuchyne, prihrejem ti, čo ostalo.“

Rišo sedel za stolom a ticho sa díval, ako mu matka pripravuje zvyšky večere. Keď pred neho postavila plný tanier, párkrát si nabral a prestal jesť.

„Jedz, Riško, alebo ti nechutí? Nie si zase chorý?“

„Prečo si sa zaňho vydala?“

Ženou trhlo a na moment úplne znehybnela. Potom si prisadla k stolu a mechanicky pouhládzala neexistujúce záhyby na obruse. Napokon so zrejmou námahou odvetila: „Veď to vieš – už som ti povedala. Po tej… nešťastnej havárii som ostala sama… v druhom stave. Keď si sa narodil, bolo nám čoraz ťažšie… vdove so sirôtkou… s pohrobkom. Potrebovali sme niekoho. A nechcela som, aby si vyrastal bez otca.“

„To nie je otec! To je…“

„Nehovor tak,“ rýchlo ho prerušila matka. „Je prchký, ale býval to zlatý chlapec. Dobre sa pamätám – poznala som ho od mlada.“

„Viem. Aj to si mi už povedala. Zmenil sa teda poriadne.“

„Nemal to v živote ľahké. A… trápi ho, že je… že nemôže mať vlastné deti.“ Zapýrila sa.

„Prečo si vylieva zlosť na mne? A na tebe?!“ Bez toho, aby sa jej pozrel do očí, vyhŕkol: „Mama, rozveď sa s ním.“

„Ale čo to vravíš, synček.“ Ani ona sa teraz nedívala synovi do tváre. „Vieš, že sa to nedá.“

„Dá. Veď koľko je rozvodov!“

„Prisahala som mu vernosť pred oltárom.“ Matka hrdo zdvihla hlavu. „Manželstvo je na celý život.“

„Chceš takto trpieť celý život?“

„Aj Boh za nás trpel.“

„Spravodlivý Boh iste nechce, aby sme sa trápili,“ povedal Rišo a ticho dodal: „Veď to nie je manželstvo, ale nekonečné týranie. Ani zvieratá…“

„Toto už nikdy nepovedz!“ Matka vstala od stola.

Rišo prestal argumentovať. V matkinom navonok nahnevanom hlase rozoznal strach, zúfalstvo a zahanbenie. Za nič na svete jej nechcel ublížiť. Ticho dojedol a išiel spať. Jeho posledná myšlienka patrila Orysovi. Keby som bol bojovník ako on a nikoho sa nebál…

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola