RASŤO PIŠKO

HAČAVA

Spomienky péesáka

Rasťo Piško

HAČAVA

Copyright © 2010 by Rasťo Piško

Jacket design © 2010 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2579-4

Vojak Cyril Krátky

Na buzeráku sa niečo dialo. Vojak Krátky to sledoval cez pootvorené okno ošetrovne. Žid pozorne počúval nadrotmajstra Němca. Zrejme mu hovoril čosi dôležité a naliehavé, lebo výrazne gestikuloval. Počas rozhovoru prešli až k ošetrovni. Krátky zavrel okno, opäť si ľahol a až po uši sa zababušil do prikrývky. Tak sa cítil bezpečne. Zaspať však nedokázal. Tlmený rozhovor Žida s Němcom, ktorý k nemu doliehal z buzeráku, bol veľmi zaujímavý... Vojak Krátky si žehlil v ošetrovni malér.

Začalo sa to pred dvoma týždňami. Krátky si konečne mohol vybrať dovolenku a náhodou k nemu pridelili mladého spojára Zátorského. Chudák, bol na vojne len štyri mesiace – a musel sa ženiť. Dostal na to dva dni a ešte jeden na cestu. Zátorský kúpil na stanici liter rumu a sotva sa usadili v kupé, nalial z neho do papierových pohárov.

„Musíme tu mou svobodu pořádně zapít!“

Vojak Krátky nechápal.

„Akú slobodu?“

„No přece mou! Když se chlap ožení, tak se musí všeho vzdát. Kamarádi, chlast, holky – s tím je konec! Zůstane jenom rodina.“

„Ibaže u teba je to opačne,“ zasmial sa Krátky. „Ty keď sa zajtra oženíš, tak sa musíš vzdať rodiny, a zostanú ti len kamaráti, chlast a možno nejaké holky.“

Ruka, ktorá zodvihla pohárik k ústam, zaváhala. Zátorský si premeral Krátkeho modrými, trochu už kalnými očami.

„Máš ju rád?“ spýtal sa Cyril.

„To jo,“ povedal bez váhania Zátorský, ale jeho oči skĺzli na podlahu vlaku, ktorý sa práve dával do pohybu. „Hrozně ji miluju!“

„Tak je všetko v poriadku,“ zakončil Krátky a zdvihol pohárik. Už sa mu nechcelo debatovať na túto tému. Pre neho sa vojna končila a nijaká žena ho doma nečakala. A Zátorský? Ten bol na tom opačne. Chudák, nechápal, že sloboda, to je dievča, ktoré ľúbi, s ktorým čaká dieťa a ktoré si chce vziať. Nechápal ani to, že nesloboda, to je vojna, na ktorú sa nechce, ale musí vrátiť. Nakoniec, bolo to jedno. Zátorský mu bol ukradnutý, pozná ho sotva mesiac a o niekoľko týždňov navždy zmizne z jeho života. Rovnako náhle a nezmyselne, ako doň vstúpil.

Vo vlaku stretli tankistu, tiež supráka, ktorý cestoval na Oravu. Mal so sebou desať fliaš piva. V kupé to trochu roztočili a Zátorský sa tak doriadil, že ho Krátky musel v Jihlave vyhodiť z vlaku. Inak by sa asi nikdy neoženil.

Čo bolo ďalej, to si už Cyril Krátky nepamätá. Zobudili ho rómske upratovačky, ktoré upratovali vagóny. Krátky zistil, že svoje rodné mesto prespal a nachádza sa na košickej hlavnej stanici. Nakoniec ani to by nebolo najhoršie, a nebyť tej hlúpej poriadkovej hliadky, nič by sa nestalo.

Skrátka, keď Krátky sedel opäť vo vlaku, mal vo svojej vychádzkovej knižke zápis na dve strany! Zakomplexovaný poručík, ktorého nezbadal, a teda nepozdravil, mu to zrátal za celú vojnu. Hlásenie na rotu išlo okamžite, a keď sa Krátky po desiatich dňoch vrátil, Žid ho už netrpezlivo čakal v kancelárii.

„Věděl jsem, že tě jednou dostanu, hajzle,“ povedal hneď, ako sa Cyril zahlásil. „Přišel na tebe flajstr, za který prostě vyfasuješ nejmíň sedm dní!“

Krátky sa na tento okamih pripravoval celú dovolenku, ale aj tak ho chcel mať čím skôr za sebou. A tak radšej mlčal. Ale Žid si to zjavne vychutnával.

„Dva roky tady ze sebe děláš slušňáka, a pak se zjistí, že seš úplný hovado!“ zreval a zamával hlásením košickej lietačky. „Ožralej usnul ve vlaku, neupravený, nezdravil, byl drzý, no a vrchol všeho – pokusil se o útěk! Tak to mi vysvětli, boha jeho!“

Krátky sa nadýchol, že prehovorí, ale Žid mu to nedovolil:

„Nic mi neříkej, vole! Všechno vím! A všechno, prostě, bych ti odpustil, jenom ten útěk nikdy! Ty u mně nejseš pohraničník! Pohraničník, který se nechá chytit, prostě, není pohraničník! To je sračka!“

„Súdruh podporučík, dovoľte mi odísť!“

„Vypadni!“

Trest na seba nedal dlho čakať. Už v ten deň, na rozkaze, mu Žid naparil sedem dní natvrdo. Krátky mal nastúpiť do basy na druhý deň, hneď po raňajkách, a veľmi ho to trápilo. Keby dostal basu po službe, nič sa nedeje. Takto bude musieť nasluhovať, do civilu sa vráti o týždeň neskôr, v podniku mu to budú viesť ako absenciu a príde o dovolenku.

Vojak Krátky bol nešťastný. Dúfal, že keď odíde z vojny, táto kapitola jeho života sa navždy uzavrie. Až teraz zistil, že to tak nie je. Skrátka, hrozilo, že vojna zasiahne do jeho života oveľa viac, ako si dokázal pripustiť. Krátky mal na mysli ten „normálny“ život, ktorý sa chystal žiť v civile. Dva roky na vojne síce tiež považoval za život, ale nie plnohodnotný. Bol to síce jeho život, ale nebral zaň zodpovednosť, lebo o ňom, ako aj v ňom, rozhodovali iní. Tento život chcel vytesniť do kolónky „vojna“, a teraz zistil, že sa to nedá. Pochopil, že vojna nie je epizóda, ale súčasť systému.

Beznádejnosť situácie rozoberal Krátky večer v ošetrovni. S nečakaným, ale účinným riešením prišiel podporučík absolvent Mrkal. V rote vykonával funkciu lekára, čo znamenalo, že jeho právomoci stáli nad akýmkoľvek rozkazom.

„Já tě ještě dnes vypíšu. Zbal si pyžamo a kartáček na zuby, a kdyby někdo pindal, tak máš chřipku.“

Vojak Krátky sa trochu bál, ale veľa možností na výber nemal. S nevôľou si musel priznať, že sa z neho stáva zbabelec. Ten pocit strachu sa stupňoval s blížiacim sa odchodom do civilu. Strach z toho, aby niečo nepokazil, aby ho nezavreli, aby sa vrátil domov zdravý a včas. To všetko si uvedomoval, a preto sa musel rozhodovať rýchlo. O niekoľko minút ho zdravotník Rogalo zapisoval do knihy chorých s diagnózou chrípka a horúčkou 39,5 °C.

Spal hlboko, až vysiľujúco. Obavy, ktoré ho trápili, odrazu zmizli a jeho organizmu sa uľavilo. Keď precitol, nevedel, koľko je hodín. Z chodby sa ozývali hlasy Mrkala a Žida. Rozprávali sa tlmene, ale dôrazne.

„Prostě, doktore, já mám pocit, že toho hajzla kreješ!“

„Ještě jednou vám říkám, že Krátký má chřipku a vysokou teplotu!“

„Nevěřím ti, doktore! Prostě ste se dohodli a celé to na mě hrajete!“

„Co si myslíte, soudruhu veliteli, je vaše věc! Já si jenom plním své povinnosti!“

„Já taky, boha jeho! Chci ho vidět!“

„Je mi líto. Na ošetřovně mám tři pacienty s těžkou virózou a nemůžu riskovat chřipkovou epidemii. Kromě toho sterilizuji nástroje!“

Žid čosi zamrmlal a Krátky z toho porozumel len tri slová: „boha jeho“ a „dojebu“. Potom všetko stíchlo.

Nad jeho lôžkom sa objavil asi o desať minút Mrkal. Prežúval maslový chlieb a tváril sa, akoby sa nechumelilo.

„Budeš mať nepríjemnosti,“ povedal Krátky.

Mrkal iba mávol rukou.

Krátky sa pokúsil o úsmev a doktor si všimol, že má popraskané pery. Položil mu na čelo dlaň a zatváril sa prekvapene.

„Ty hoříš jako kamna! Ivane, změř mu teplotu!“

Krátky sa naozaj necítil dobre. Doktora videl nejasne a jeho obraz sa mu ustavične vzďaľoval. Rogalo zistil, že má naozaj 39, 5 °C!

„To se musí využít,“ zamrmlal doktor a odišiel k telefónu. O chvíľu stál nad jeho lôžkom aj s veliteľom roty. Žid mal oblečený biely plášť, ktorý mu bol pritesný. Na tvár mu Mrkal natiahol operačné rúško. Vyzeral smiešne, a keby nemal nakrivo nasadenú čiapku a veľké vodnaté oči so žltkastými bielkami, Krátky by ho nespoznal.

„Je mi líto, doktore, že jsem ti nevěřil,“ povedal Žid a pod jeho rúškom sa objavila grimasa dojatia. „Co mu vlastně je?“

„Těžká horečka. Musel jsem nasadit tetracyklin a prísnicův zábal. Když to nepoleví, budu ho muset poslat do Budějovic.“

Žid sa strhol a jeho oči sa prosebne pozreli na Mrkala.

„To je na tom tak špatně?“

„Velice špatně. Zdá se, že je vyčerpán a k tomu se přidružily psychické problémy.“

Žid sa opäť strhol, ale Mrkal si nič nevšimol a pokračoval.

„Ty horečky jsou především psychického původu: stres, nejistota, pocit křivdy nebo, chcete-li, nespravedlnosti.“

Žid sa pozrel na Krátkeho presne vtedy, keď sklopil viečka. Mlčal, akoby si dával dokopy všetky udalosti, ktoré sa odohrali za posledné dni. Jeho ťažká ruka sa ocitla na doktorovom pleci. Hlas znel zlomene.

„Doktore, zachraň ho! Nechci, aby zemřel. Za dva měsíce jde domů. Jak to vysvětlíme jeho mámě?“

Aj Mrkal sa zatváril skľúčene:

„Udělám všechno, co bude v mých silách, ale kdyby něco: smrt vojáka oznamuje rodině velitel.“

Krátky strávil v ošetrovni štyri dni a jeho stav bol taký vážny, že dostal nielen antibiotiká, ale niekoľko ráz aj Priessnitzov zábal. Chvíľu dokonca hrozilo, že ho prevezú do vojenskej nemocnice. Na tretí deň však horúčka zmizla a pacient sa cítil výborne. Mrkal mu so smiechom rozprával, ako sa vystrašený Žid každý deň pýta na jeho zdravotný stav.

Krátky cítil, že jeho telo mocnie. Ležal na ošetrovni sám. Dvaja vojaci, ktorí mu ešte v pondelok robili spoločnosť, záhadne zmizli. Krátky si nepamätal, ako a kedy sa to stalo, a tak logicky usúdil, že jeho stav musel byť vážny. Opäť sa zahanbil. Jeho organizmus dvakrát po sebe zlyhal. Bez toho, aby zlyhanie signalizoval. Najprv sa ožral ako prasa a potom takmer na smrť ochorel. Čo to má všetko znamenať?

Nemal však čas rozoberať svoj zdravotný stav do podrobností. Vonku sa dialo čosi nezvyčajné. Žid stál tesne pod oknom ošetrovne a trpezlivo debatoval s nadrotmajstrom Němcom. Krátky pritlačil ucho k nabielo natretému oknu a počúval.

„Z čeho ten vůl vlastně propadl?“ spýtal sa veliteľ.

„Z matematiky,“ ochotne vykladal Němec. „A z ruštiny měl čtyřku!“

„Bože, to je vůl!“ zalomil rukami Žid. „To by mě zajímalo, po kom je ten kluk tak blbej?“

Nastal okamih ticha. Po chvíli sa ozval Němec.

„Co myslíš, Milane? Bude se to muset hlásit jako mimořádná událost?“

„Blázníš? Chceš dostat kluka do polepšovny?“

Opäť ticho.

„Někdy si myslím, že by to bylo lepší. Do polepšovny by měli jít všichni tři! Ukradli mi kulovnici, ale náboje nemají. Ty jsem ukryl v trezoru.“

„Ty jseš blbej jak troky, Arnošte!“ konštatoval veliteľ. „Ukaž mi jednoho syna vojáka, který nemá ulitý ňáký patrony!“

„To by byl průser.“

„Prosim tě! Prostě, stačí pár dávek ze samopalu do luftu – a kluci se strachy poserou.“

Ticho, tentoraz dlhšie, prerývané iba vŕzganím vojenského výstroja a náhlivým šuchotom kanád brodiacich sa snehom.

„Ukaž mi ten dopis, co napsal na rozloučenou,“ ozval sa Žid a po krátkej odmlke pokračoval: „Už se nenechám bít... Československo je krajina, kde se porušují lidská práva... Sakra, ten kluk není tak blbej, jak říkaš, ty vole! Prostě, tohle není z jeho hlavy!“

„Já myslím, že by se měl ten dopis zničit,“ povedal rýchlo Němec.

„No jo,“ uvažoval Žid. „Normálně to vypadá, že kluk utekl, prostě, kvůli špatnýmu vysvědčení. Prostě se bál, že mu táta nařeže a v strachu zabloudil na státní hranici. Jenže, když se k tomu přiloží ten dopis, tak to najednou, prostě, dostává jakýsi ideologický odstín!“

Zdalo sa, že tento nečakaný záver oboch ohromil.

„Prostě,“ začal Žid úvahu svojim obľúbeným výrazom, „ten dopis by mohl tvýmu klukovi dojebat celej život!“

„Seru na kluka,“ dostal zo seba Němec. „Kluk má celej život před sebou, ale co já? Kluk chodí do páté třídy, ale mně je čtyřidset! Kurva, víš, co by se mnou udělali, kdyby se to dovědeli?! A kdyby ten hajzl náhodou utekl? Táta pohraničník, a syn emigrant?!“

Ticho bolo dlhšie ako zvyčajne.

„Kurva, Milane,“ vzdychol si napokon technik. „Řekni mi, proč mají rodiče trpět za hříchy svých dětí?“

Krátky už vedel viac, ako potreboval. Rýchlo utekal do ambulancie zvestovať novinu kamarátom. Situácia sa im zdala taká komická, že o chvíľu sa ošetrovňa ozývala hurónskym smiechom.

Vojakov z buzeráku odviezla vetrieska. Rota odrazu stíchla. Rogalo priniesol obedy a všetci sa pustili do jedla. Keď Krátky odložil príbor, ako na povel, zazvonil telefón.

„Máš tam Churavého, chce ti niečo povedať,“ odovzdal mu slúchadlo ošetrovateľ.

„Jestli jseš zdráv, Krátkej, tak přijď ke mě do kanclu. Něco pro tebe mám. Něco, co by tě mohlo potěšit,“ povedal nadpráporčík a položil slúchadlo.

Churavý vykonával funkciu zástupcu veliteľa roty.

„Rozkaz náčelníka týlu, majora Nádvorníka,“ zamával vo vzduchu zdrapom papiera. „Ty jseš truhlář, viď?“

Skôr ako Krátky stihol odpovedať, Churavý pokračoval.

„Všichni vojáci – řemeslníci, kteří budou vyřazováni v prvním půlroce, mají se dostavit k PS útvaru Landškroup za účelem údržby pionýrskeho tábora Mladých strážců hranic! Nástup: ihned!“

Churavý vstal od stola a krokom, ktorý prezrádzal boľavé kíby, podišiel k vojakovi.

„Jestli se chceš zachránit před Židem, tak vypadni. Tady máš reduty a přepravenku. Zbal si ranec a plav!“

Vlak do Novej Květnice odchádzal o hodinu. Krátky si rýchlo zbalil kufor, pod vojenský plášť navliekol zimnú vložku a vydal sa smerom k bráne.

„Tak ahoj,“ povedal Mrkal a cez okno ošetrovne mu podal ruku. „A užij si to. Určitě to bude menší pakárna než tady.“

Krátky sa ponáhľal do mesta, aby stihol autobus na stanicu. Kráčal rýchlo, lebo sa bál, aby cestou nenarazil na Žida, ktorý ho vráti späť a zavrie do basy. Uľavilo sa mu až vo vlaku. Po každom kilometri, ako sa vzďaľoval od roty, bol na tom lepšie. Zároveň sa v ňom zobudil dobrodružný pud a vzrušenie z toho, že ho prevelili na nové miesto. Neznáme prostredie a noví ľudia, ktorých stretne, ho lákali. Kým všetko spozná a preskúma a kým nastúpi únavná rutina, ubehne niekoľko dní, o ktoré to bude mať bližšie do civilu.

V Novej Květnici už vystúpil z vlaku ako nový človek. Odvážne si pískal, lebo vedel, že tu mu nehrozia nijaké kontroly a lietačky. Stanica bola malá a tmavá, rovnako ako pohraničné mestečko, ku ktorému patrila. Vlak pokračoval do Jindřichovho Hradca a Krátky zostal na peróne sám.

V tme sa iskrili vločky snehu, ktoré v mrazivom vzduchu jemne pichali do tváre. Vojak vyšiel pred stanicu. Oproti stála krčma a rovno pred ňou autobusová zastávka.

„Už nic nejede, vojáčku.“

Pred krčmu vyšla žena v bielom plášti, na ktorom mala natiahnutú prešívanú vestu. Chystala sa zavrieť a práve sťahovala železnú roletu.

„Viem. Skúsim to pešo,“ povedal Krátky a vyhrnul si golier plášťa.

„Na rotu je to dobrejch sedm kiláků.“

Krátky sa zasmial. Bol zvyknutý a zima mu neprekážala. Ulica bola pustá. V kuželi svetla uvidel snehové vločky, ktoré ticho padali na zem. Nefúkalo.

„Dneska bude kosa,“ povedala krčmárka a hlučne zatiahla roletu. „Nejmíň deset pod nulou.“

Cesta k novokvětnickej rote ho viedla do polí. Okolo rástli topole, holé a čierne, akoby sa už nikdy nemali prebrať k životu. Krátky poznal beznádejné hačavské zimy. Boli nekonečné a jar prichádzala náhle, akoby na poslednú chvíľu. Nikdy nie skôr ako s prvým jarným dňom. Keď začnú stromy pučať a ich kmene sa naplnia miazgou, Krátky už bude doma.

Chlad prenikal cez pletené rukavice, ale nohy v zimných kanadách boli suché a teplé. Krátky zastal a zapálil si štartku. Mocne potiahol a ohníkom si posvietil na hodinky. Bolo štvrť na jedenásť. Vojak stál a pokojne fajčil. Cigareta v mrazivej noci mala zvláštnu ostrú chuť a rýchlo horela. Prestalo snežiť. Krajinu s nízkymi zalesnenými pahorkami zaplavil mesačný svit. Bude sa dobre kráčať.

Nad horizont vyletela žltá svetlica. Lenivo opísala polkruh a potom sa stratila. Ako smiešna zablúdená kométa sa rozplynula v mrazivej noci. Krátky odhodil ohorok. Letel takmer rovnakým oblúkom ako predtým svetlica. Potom vzal do ruky kufor a vykročil.

Poručík Jan Bakula

Poručík Bakula vstal zavčasu, hoci bola nedeľa a mohol pokojne spať. Ranu na ľavom ramene cítil, ale to nebolo najhoršie. Bakula zažil iné veci, proti ktorým bol včerajší incident hlúposťou.

Najviac ho trápila malichernosť celej situácie, a predovšetkým to, že ju nezvládol s chladnou hlavou. Porezaný triceps bol toho dôkazom. Ako môže on, vojak vycvičený v extrémnych podmienkach a určený na špeciálne zásahy, takto zlyhať?!

Poručík Bakula vstal z postele a vošiel do kúpeľne. Poručík Laufr, stíhací letec, momentálne v Líbyi, si ju zariadil podľa maximálnych možností socialistického Casanovu. V ružovej plastovej vani v tvare zväčšenej obličky padlo za vlasť niekoľko vychýrených budejovických krásavíc. A niekoľko menej vychýrených prostitútok. Skrátka, pretiahlo sa tu všetko, čo neušlo oknom a nezakopalo sa do zeme.

Laufr bol v horúcej Afrike a držal celibát. O jeho byt sa staral Bakula a snažil sa konať tak, aby kamarátovi neurobil hanbu. Väčšinou mu to vychádzalo, ale v poslednom čase sa vyskytli problémy. Včera najväčší.

Bakulu zaujímalo, ako vyzerá rana na jeho ramene. Nôž bol ostrý, prerezal rukáv saka i košele, ale na ruke zanechal iba hlbší škrabanec. Sval nebol zasiahnutý. Peroxidový zásyp a tenký obväz to vyriešia.

O niečo spokojnejší Bakula sa obzrel v zrkadle. Mocný chrbát, úzky driek, plochý zadok a štíhle nohy. Zohol ruku a napol biceps. Postava starogréckeho Adonisa. Udržiaval sa vo forme, hoci na bruchu sa objavili nepatrné tukové záhyby. Poručík sa veľmi bál obezity, dedičnej choroby svojich predkov. Postihla ich vždy, keď zanechali kočovný život a ich materiálne podmienky sa zlepšili. Poručík Bakula bol polovičný Róm.

Jeho matka bola nádherná Cigánka, do ktorej sa zaľúbil jeho otec, major Alois Bakula, dôstojník Svobodovho armádneho zboru a jeho osobný priateľ. V päťdesiatom druhom, keď sa Honzo narodil, vyhodili otca z armády. Spolu s generálom Svobodom. Musel, aj s tehotnou ženou, opustiť pražský byt a odsťahovať sa do Ostravy. Inde pre neho prácu nemali. O dva mesiace sa narodil Honzo a jeho matka pri predčasnom pôrode zomrela.

Otec pracoval v bani Orlová a chlapca hneď po narodení umiestnili do dojčenského ústavu. Neskôr do detského domova. Otec za ním začal chodiť, až keď mal päť rokov.

Poručík Bakula si pamätal, že vtedy sa vôbec nelíšil od ostatných chovancov. Boli tam samé cigánske deti, ani jedno biele. Bakula si myslel, že všetci ľudia na svete vyzerajú ako oni. Iba vychovávateľky, riaditeľ a lekár boli bieli. Ľudia z inej planéty. Ako Ježiško, ktorého obrázok mu raz na Vianoce ukázala vychovávateľka.

„On tě má rád,“ povedala a bozkala ho na čelo. Ježiško mal hnedé vlasy, bradu a vztýčenú pravicu s ukazovákom. Nad hlavou mal svätožiaru a na ľavej strane hrude mu horelo srdce. Tak nejako si Bakula predstavoval svojho otca.

Nemýlil sa. Otec bol vysoký, hnedovlasý muž s ušľachtilou tvárou. Jeho modré oči mali rovnaký výraz ako tie Ježiškove na obrázku, ktorý mu kedysi ukázala vychovávateľka. Otec sa medzitým oženil, ale deti nemal. V tom čase rehabilitovali generála Svobodu a spolu s ním aj jeho. Písal sa rok 1964, majora Aloisa Bakulu povýšili do hodnosti podplukovníka, a pracoval na generálnom štábe. O pol roka si vzal syna k sebe.

Honzo si na to dobre pamätal. V tom čase mal dvanásť a vyzeral celkom inak ako ostatné deti v domove. Bol z neho mládenec, ktorý zdedil tie najlepšie gény oboch rodičov. Nevyzeral ako Cigán ani Európan. Mal v sebe čosi z aristokratického Semitu alebo Inda. K tomu modré oči, tvrdohlavosť a zmysel pre humor. Francúzi by povedali, že má šarm.

Skutočný rasizmus zažil až v Prahe. V škole, do ktorej začal chodiť, bol jediným Cigánom. Vlastne bolo to úplne opačne ako v decáku. Tu bol človekom z inej planéty on.

Honzo si však vedel poradiť. Učenie mu nerobilo problémy a s rivalmi v triede rýchlo zatočil. Navyše už na základnej škole zistil, že ženy majú pre neho slabosť. A on zase slabosť pre ne. Honzo bol bystrý a rýchlo pochopil, že skutočná kariéra sa robí prostredníctvom žien.

O tri roky otec zomrel. Plukovník generálneho štábu, nositeľ Suvorovovho radu, Vyznamenania za chrabrosť 1. stupňa a mnohých ďalších medailí. Skosila ho rakovina žalúdka. Pohreb bol štátny a rečnil na ňom otcov priateľ a veliteľ, armádny generál Ludvík Svoboda.

„Honzíku, jdi za vojáka,“ radil mu otec na smrteľnej posteli. „Armáda tě ochrání. Každý stát a politické zřízení ji potřebuje. Jdi za vojáka a plň své rozkazy. Když budeš loajální, nic se ti nestane.“

Honzo Bakula zostal sirotou. Jeho macocha sa znova vydala. Teraz bol na svete celkom sám. Pomôcť mu mohol iba jeho pohnutý osud a exotický výzor. Oboje výborne zaberalo. Zásluhy jeho otca mu otvárali dvere do najvyšších kruhov armády. Na smútočnej hostine mu kondoloval generál Svoboda, ktorý mu sľúbil, že sa o neho postará ako o vlastného. A hoci sa v živote viac nestretli, Svoboda sa stal prezidentom republiky a jeho tieň Bakulu už nikdy neopustil.

Podal si prihlášku na vojenské gymnázium do Holešova. Prihnal sa búrlivý rok 1968 a v armáde sa opäť robili čistky. Vojská Pohraničnej stráže, ktoré podľa nového vedenia Strany v krízovom období zlyhali, prešli pod správu ministerstva vnútra. Takisto aj holešovské gymnázium, a tak už Honzo maturoval v uniforme príslušníka ZNB. Samozrejme, s výborným prospechom, skvelým posudkom a s tými najlepšími odporúčaniami.

Prijali ho na Vojenskú akadémiu Jana Žižku v Prahe. Tu sa školila elita Československej armády. Po dvoch rokoch ho poslali do Moskvy na Dzeržinského inštitút. Tu sa zasa školila elita komunistickej diplomacie a špionáže. Bakula opäť patril k špičke. Dokonale využil svoj výzor a stal sa špecialistom na Blízky východ. Pol roka v Alma-Ate. To bolo asi najťažšie obdobie jeho života. Kompletný teroristický výcvik, z toho dva mesiace v púšti Karakum. Ďalej ako vojenský pozorovateľ v Afganistane, do ktorého Sovieti práve podnikli inváziu. Dva mesiace – a stačilo. Návrat domov, práca v Sýrii a na Kube. Skvelé obdobie. Zvlášť na Kubu sa nedá zabudnúť. A potom prišiel ten nešťastný Vietnam!

Poručík Bakula zohol ľavé rameno. Chvíľu pozoroval, či sa rana neotvorí a nezačne krvácať. Nie, bolo to lepšie, ako predpokladal. Vytiahol z lekárničky náplasť a opatrne si ju priložil na ranu. Vlastne za všetko môže ten hlúpy Vietnam! Aj za to, čo sa prihodilo včera.

Bolo to dva roky po tom, čo Američania opustili krajinu. Nasledoval pohraničný konflikt s Čínou, a keď sa situácia upokojila, Bakula odišiel do Hanoja ako vojenský pridelenec. Krajina bola spálená a spustošená, všade množstvo nevybuchnutých bômb a mín.

V júni, počas obdobia dažďov, prikvitol do Hanoja mladý dobrodruh. Herec, údajne syn vysokého straníckeho funkcionára. Inak by sa do Vietnamu nedostal. Sprevádzal ho spravodajca Československej televízie a spolu tvorili bizarnú dvojicu. Herec zháňal všetko, čo zostalo po vietnamskej vojne. Všade bolo plno skladov, zbraní a techniky, ktorú tu zanechali Američania. Prvé, čo ten hlupák urobil, bolo, že sa obliekol do amerických maskáčov. Bakula dostal na starosť oboch chlapíkov a ručil za ich bezpečnosť. Televízny redaktor bol v poriadku, ale herec ustavične vyrábal problémy. Bol zvedavý a netrpezlivý a chcel vidieť miesta, kde sa odohrali najťažšie boje.

Raz spali v jednej dedine v oblasti Hai Phongu a veľa pili. Bakula si bol istý, že herec tvrdo chrápe, ale zobudil ho zvuk džípu. Ten blázon sa v noci vybral do džungle! Honzo naskočil do druhého vozidla a snažil sa ho zadržať, ale on to zobral ako výzvu. Po piatich minútach zišiel z cesty a nabehol na mínu...

Poručík Bakula otvoril chladničku. Na stravu si nepotrpel a na polici našiel iba sériu vojenských konzerv v tmavozelenej fólii. Živil sa nimi počas nespočetných vojenských cvičení a pobytov v cudzine. Teraz však dostal nevýslovnú chuť na vyprážaný syr so zemiakmi a tatárskou omáčkou. Asi sa pôjde naobedovať do mesta, lebo tu, na sídlisku, aj tak nijaká poriadnejšia reštaurácia nie je.

Ten Vietnam všetko skomplikoval. Nepríjemnosti mal nielen Bakula, ale aj celá ambasáda. A zrejme aj otecko toho kreténa, čo nabehol na protitankovú mínu. Z toho sa našli iba kanady a domov doviezli cínovú truhlu, ktorú nikto nesmel otvoriť. Napriek tomu sa všetko ututlalo, lebo ten chlap bol vo Vietname načierno! Jednoducho tam nemal čo hľadať! Nijaká súkromná turistika vo Vietname sa nepovoľovala. Ale sankcie prišli a najslabším článkom v celej afére boli Honzo a ten „televizák“. Oboch stiahli domov. Bakulu, ktorý podliehal zahraničnému oddeleniu ministerstva vnútra, pridelili na hlavnú správu. Vraj kým sa situácia trochu upokojí. A ona sa upokojuje už druhý rok!

Poručík Bakula bol na seba naštvaný. To, čo sa stalo včera, mu pripomenulo, kde sú korene jeho mizérie. Pred troma mesiacmi sa opýtal náčelníka, čo s ním mieni urobiť? Či bude naďalej plesnivieť v pražskej kancelárii a triediť zvodky zahraničnej rozviedky? On, poručík Bakula, je človek do terénu, špecialista na Blízky východ a Latinskú Ameriku!

Honzo si vzdychol, lebo teraz už vie, že tón, ktorý si vtedy zvolil, bol dosť podráždený. Napriek tomu mu bolo jasné, že to nemohlo byť hlavnou príčinou toho, čo sa potom stalo. O dva týždne ho prevelili na Hlavnú správu Pohraničnej stráže a odtiaľ k výcvikovému práporu do akéhosi Chotova nad Lužnicí!

Má, čo chcel. Stal sa veliteľom výcvikovej čaty psovodov! Dohliadal na to, aby sa tí chlapci za tri mesiace naučili pochodovať, strieľať a používať plynové masky. Aké ponižujúce! On, človek, ktorý pripravoval kubánske špeciálne oddiely na zásah v Angole a Etiópii! Muž, ktorý cvičil elitných líbyjských a sýrskych výsadkárov!

O nič vlastne nešlo. Išlo iba o ten pocit zbytočnosti, ktorý bol najhorší. Bakula vedel, že je to trest, ale s ním nesúhlasil. Trest za čosi hlúpe, zbytočné, o čo sa vôbec nezaslúžil. Načo tam púšťali toho herca? A prečo ho dali na starosť jemu? Prečo ten rozkaz prišiel od zástupcu veliteľa rozviedky ústne? Existuje o ňom záznam? To celé bolo babráctvo, partizánčina, a tak to aj dopadlo. A jediným vinníkom má byť on?

Bakula sa začal obliekať. Hoci bola nedeľa a on mal voľno, zvolil si uniformu. Načo zbytočne budiť pozornosť. Aj keď sa včerajší incident odohral v Hradci, Bakula nikdy nijakú situáciu nepodceňoval. Pravdaže, okrem tej spred dvoch rokov vo Vietname.

Bakula sa tu, v tomto bohom zabudnutom kraji, veľmi nudil. Ponuka od kamaráta Laufra, ktorý odchádzal do Líbye, mu prišla vhod. Požičal mu svoj dobre vybavený byt na budejovickom sídlisku. Honzo oficiálne býval vo vojenskej ubytovni v Chotove, ale tu mal súkromie a anonymitu. A z nudy občas rozohral svoju starú hru na arabského princa.

Ako aj včera. Bakula sa vybral do terénu okolo polnoci. Vtedy býva korisť už poriadne unavená a jej zmysly otupené. Dievčatá v tejto krajine za železnou oponou cudzincov zbožňovali. Bakula sa občas vydával za talianskeho obchodníka. Najčastejšie však za arabského princa. To mu išlo najlepšie, lebo výskyt Arabov v tejto krajine bol najpravdepodobnejší. Znalosť cudzích jazykov mu dovoľovala rozohrať hru, ktorá neuveriteľne zaberala. Bakula si viedol súkromnú štatistiku, ktorá vykazovala vyše deväťdesiatpercentnú úspešnosť. Ak neuspel, aspoň sa dobre pobavil.

Tak to bolo aj včera. Honzo narazil na bar plný mladých ľudí a okamžite vzbudil pozornosť. Trvalo mu slabú polhodinku, kým si vyhliadol dve mladé dievčatá. Kamarátky. Obe boli dostupné a on videl, že sa im páči. Chvíľu s nimi tancoval a potom ich pozval k sebe. Dievčatá, po malom váhaní a veľkom koňaku, súhlasili. Honzo bol spokojný. Bude mať dve. Obe mladé a krásne, a pritom každú inú.

Bakula poslal dievčatá von a zaplatil. Čakali ho pred vchodom v spoločnosti dvoch mládencov. Honzo v takom prípade nasadil žoviálny výraz, ktorý možných útočníkov spacifikoval. Aj teraz vyšiel z dverí so smiechom a rozpaženými rukami.

Tretí chlap, ktorého nevidel, ho napadol zboku. V ruke mal nôž a chystal sa bodnúť. Honzo sa reflexívne uhol, ale skôr ako stihol chytiť útočníka za zápästie, zacítil, ako čepeľ prešla po jeho ramene. Bakula tomu nevenoval pozornosť. Zdrapil mužovu ruku a skrútil mu ju za chrbát. Chlap zreval a zviezol sa na zem. Ostatní zaujali zápasnícke postoje. Honzo vedel, že v takom prípade je najlepším riešením útek. Nemal záujem zapliesť sa do šarvátky s miestnymi frajermi. A už vôbec nepotreboval, aby sa prezradila jeho skutočná totožnosť.

Prebehol krížom cez cestu a úzkou alejou utekal k autu. Parkoval v malej uličke na konci námestia. Bakula sa skryl za strom a chvíľu čakal, čo sa bude diať. Nikde ani duše. Otvoril voz, posadil sa a až potom si všimol, že ľavý rukáv saténového saka je celý od krvi. Ticho zaklial a vyzliekol sa. Sako hodil na dlážku a vydal sa najkratšou cestou z mesta.

Bakulu včerajší incident znepokojil. Vedel, že ľudia v tejto krajine nemajú Arabov v láske. Zopár ráz sa už preto dostal do problémov. Vždy to však zvládol. Ibaže včerajší incident bol úplne iný ako doterajšie. Napadli ho bez vyzvania a navyše nožom! A čo je najhoršie, bol zranený. Nechal sa porezať ako amatér na dedinskej zábave!

Honzo bol na seba naštvaný. Najviac sa však hneval na ľudí z hlavnej správy, ktorí ho poslali na tento „zapadákov“. Včerajší konflikt je dôkaz toho, že stráca to najcennejšie, čo robí rozviedčíka rozviedčíkom. Stráca ostražitosť, reflex a zmysel operatívne riešiť situáciu. Jeho hra na arabského princa začínala byť nebezpečná.

Poručík Bakula si obliekol vojenský plášť a nasadil čiapku. Podišiel k dverám a nazrel cez priezor. Tento byt mal dobrú polohu. Nachádzal sa na najvyššom poschodí, a tak sa Bakula nestretával so susedmi. Načo aj? Čím menej ľudí vie, že sem chodí, tým lepšie.

Honzo vyšiel na chodbu a privolal výťah. Až potom zamkol. Stál čelom ku kabínke, keď začul, ako sa dvere náprotivného bytu otvorili. Ako naschvál. Honzo sa neotočil.

„Dobrý den, pane poručíku,“ ozval sa tesne za jeho chrbtom ženský hlas.

Honzo neodpovedal. Tváril sa, že nepočuje.

„Hledala vás tady ta... herečka,“ povedala žena, pričom významne zdôraznila posledné slovo.

Honzo sa konečne obzrel. Za jeho chrbtom stála štíhla hnedovlasá žena v džínsoch a červenej košeli. Usmievala sa. Nemala na sebe zvrchník a v ruke nedržala kôš s odpadkami. Zdalo sa, že na chodbu vyšla kvôli nemu.

„Promiňte, jaká herečka?“ spýtal sa zmätene.

„No přece ta, co ste ji tady měl před měsícem,“ povedala suseda pokojne, ale zároveň veľmi dôrazne.

Výťah dorazil a Honzo rozmýšľal, čo má urobiť? Na herečku si pamätal. Zoznámil sa s ňou na premiére v Jihočeskom divadle. Ešte v ten večer, vlastne v nasledujúce ráno, skončila v jeho tajnom úkryte. Ale to bolo všetko. Zásadne nevstupoval dvakrát do tej istej rieky. A už vôbec nenadväzoval so ženami trvalejšie známosti.

Otočil sa a až teraz si obzrel ženu pozornejšie. Maximálne tridsaťročná, veľmi pekná, menšie prsia, trochu viac toho mala na bokoch. Ale to sa Honzovi páčilo. Žena podišla bližšie a on zacítil tuzexovú voňavku. Naozaj nebola oblečená tak, ako sa zvyknú obliekať pracujúce ženy v obyčajné nedeľné predpoludnie.

„Já vám nerozumím,“ zatĺkal Honzo a chystal sa vkročiť do výťahu.

„Samozřejmě jsem jí řekla, že tady žádný Ital nebydlí,“ povedala rýchlo a on sa zháčil. Zrejme poznala podrobnosti a pravdepodobne vedela viac.

„Mě se nemusíte bát, pane poručíku,“ začul jej hlas v okamihu, keď sa za ním zavreli dvere výťahu.

Bakula sa uškrnul. Myslel si, že jeho hra je dokonalá. Menil štácie, mená, národnosti, masky a kostýmy. Milenky používal jednorazovo. Prichádzal za tmy, koristi sa zbavoval na úsvite. Starostlivo zahladzoval stopy, a všetko zbytočne! Všetko odhalí jedna obyčajná zvedavá ženská!

Honzo vyšiel z výťahu a rezignovane sa pozrel žene do očí. Boli modré ako jeho a sálala z nich zle skrývaná vášeň.

„Oč vám jde?“ spýtal sa priamo.

„Nebojte se, já vám neublížím. Já vím všechno. Nepůjdete na kafe?“ opýtala sa rýchlo. „Jsem doma sama, manžel je na služební cestě.“

Honzo sa pozrel na hodinky. Bolo čosi po pol desiatej. Do obeda času dosť. A do večera ešte viac...

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

Vojak Cyril Krátky

Poručík Jan Bakula