Martina Solčanská

APRÍLOVÉ DIEVČA

Text © 2007, 2016 by Martina Solčanská

Jacket design © 2016 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2007, 2016 by Ikar

Redigoval Jaroslav Hochel.

Obálku navrhol Matej Rudinský.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. – YOLI, Bratislava

v roku 2016 ako svoju 894. publikáciu v elektronickej podobe.

Druhé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4898-4

1.  k a p i t o l a

Aprílčan je človek, ktorý sa narodil v apríli ako ja. Sedemnásteho, teda v znamení nie veľmi príťažlivom (aspoň pre mňa) – baran. Keď raz Žela začula toto slovo, len sa na mňa tak pozrela a ja som pochopila, že ho už radšej nebudem vyslovovať na verejnosti. Tých vecí, čo nehovorím na verejnosti, je vlastne viac. Niežeby som sa za niečo hanbila, to nie, ale o niektorých veciach radšej mlčím. Je to tak lepšie. Nehovorím o nich ani svojej najlepšej kamarátke Bele, ani Žele, svojej sesternici. Obe sú také... také... vlastne dokonalé, akou ja nikdy nebudem. A možno ani nechcem byť.

Veľmi sa sama sebe nepozdávam, ale čo sa mi na mne páči, je moja fantázia. Vymýšľam a vymýšľam, a najradšej by som ani nič iné nerobila. Žela tomu ani za mak nerozumie. Je príliš pragmatická a stavanie vzdušných zámkov považuje za stratu času. Ja však nikdy! No momentálne moja fantázia stagnuje. Mám len jeden jediný problém: ako povedať otcovi, že som zo štvrťročnej písomky z matiky schytala trojku. To si zasa vypočujem, aký je ten náš Tomáš geniálny a ja – bože, Bibiána, po kom to si? Netuším, po kom som. Žeby po ňom? To, že každý z nás je jedinečný, ho asi nezaujíma. Prečo by aj? (Toto mu, samozrejme, nepoviem, budem čušať.) Len keby tu neboli už o tri týždne tie príšerné prijímačky, ktoré musím robiť aj z tej hnusnej matiky. A ešte z chémie, ale tá vcelku ujde.

Ja v podstate neviem, čo chcem v živote robiť. To bol pred pár mesiacmi zhon, že na akú školu chcem ísť. No kam by som ja tak mohla ísť? S trojkami na vysvedčku si toho veľa nenavyberáte. A tak som to nechala na rodičoch, presnejšie na otcovi, a je mi to fuk. Bela ide na gympel, veď kam inam so samými jednotkami. A ja? Nakoniec rodinná rada, čiže otec, vybrala chemickú priemyslovku. A tak bude zo mňa farmaceutická laborantka, ak pánboh dá...

Ale tá písomka, vážne som sa hnevala. Pritom sa všetko tak nádherne rozbiehalo. Piroha len sedela a listovala si v triednej knihe, čo je jav dosť nevídaný. Vždy stojí pred tabuľou a jastrí tými svojimi očami za okuliarmi s rámom, ktorý vyšiel z módy pred dvadsiatimi rokmi. Pozorne som sledovala Pirohu a posúvala som Bele svoju písomku. Bela sa do nej zahľadela a vzápätí mi zašepkala: „Máš to zle. Odrátaj vrchnú podstavu, nebude to predsa krytý bazén.“ Samozrejme, že som nechápala. Bela mi posunula papier späť a ja som čítala už aspoň po desiatykrát ten istý príklad: Vyrátajte spotrebu kachličiek na bazén, ktorého rozmery sú... Čo s tým mám spraviť? Bola som sama so sebou spokojná, keď som prišla na to, že tento príklad sa počíta pomocou vzorca na povrch kvádra. A teraz to mám vraj zle! Čo to Bela hovorila o krytom bazéne? Náhle sa však Boh nado mnou zmiloval a mne svitlo. Samozrejme, že nekachličkujem vrchnú podstavu, nebude to predsa nejaká kobka. A tak som škrtla posledné riadky a prerátala to znova. Krása! Vyšlo mi prirodzené číslo, čo naznačovalo, že by som to mohla mať dobre. Aspoň som dúfala. Ďakujem, Bože, ďakujem... či vlastne: Bela, ďakujem.

S Belou Levčíkovou sa kamarátim už od škôlky. Naše veľké priateľstvo sa začalo veľmi netradične. Bela sa vlastne volá Anabela, a keďže deti po nej neustále vykrikovali: Arabela, Rumburak ide, Bela začala so súkromným protestom proti nim a jej jedinou spojenkyňou som bola ja. Zistila, že najväčší posmievači sa boja dážďoviek, hoci my nie (aj keď ja som zo začiatku statočne premáhala odpor, ale potom som si zvykla), a tak sme naše predpoludnia v škôlke namiesto pečenia pieskových bábovčičiek venovali tomu, že sme v tajných chodbách pieskoviska hľadali jeho obyvateľov – dážďovky. Ak niekto Belu posmešne nazval Arabelou, spoločne sme ho chytili a strašili sme ho vedierkom plným dážďoviek. Bela sa v tom vypracovala na skutočného odborníka: brala do rúk tie malé zvíjajúce sa hadíky, omotávala si ich okolo prstov a šibrinkovala nimi pred očami našej obete. Niekedy zašla dokonca až tak ďaleko, že sa pokúšala strčiť dážďovky našej obeti do úst. A hlúpe detské obete namiesto toho, aby boli ticho, vrieskali na plné ústa: Súdružka učiteľkááá... (vtedy boli ešte súdružky), vďaka čomu mali ústa otvorené a Bela mohla pokračovať v napĺňaní svojej pomsty. Ak sa však učiteľka zjavila, Bela sa potmehúdsky usmievala a tvrdila, že sa len hráme.

Náš tajný spolok nám proti našej vôli rozpustili až v poslednej triede škôlky, keď tam začala chodiť aj moja sesternica Monika. Monča sa, samozrejme, hneď pridala na našu stranu: dážďovkové mučenie priviedla k dokonalosti a využívala ho pri každej príležitosti. Jedného dňa jej Anča Kolenová odmietla požičať svoju plakaciu a cikaciu bábiku, čo bol vtedy veľký hit, a my sme celé popoludnie usilovne hľadali dážďovky. Keď sme ich mali už plné vedierko, Monča sa nebadane priblížila k Anči o celý obsah vedierka jej vysypala na hlavu. V živote som nepočula taký vreskot. Tri vinníčky sa po celý nasledujúci mesiac „nesmeli hnúť ani na krok“ (doslovná citácia) od súdružky učiteľky a mali sme doživotný zákaz vstupu na pieskovisko.

Bela sa, samozrejme, vynašla a objavila ríšu čmeliakov, ôs, chrústov a pavúkov. Zostalo jej to dodnes, lebo sa rozhodla, že sa stane veľkou biologičkou. Viem si ju živo predstaviť, ako sa hrabe v zemi niekde v africkej džungli a omotáva si okolo prstov nechutné chlpaté veľké dážďovky. A potom jej tvár na stránkach časopisov: objaviteľka vzácneho druhu dážďoviek, ktoré môžu liečiť rakovinu... Bele som sa nikdy nepriznala, že dôvodom, prečo som sa s ňou začala kamarátiť, bolo práve jej meno. Mne sa na rozdiel od nej páčilo: Anabela – Arabela. A keď som po prvý raz videla Fontánu pre Zuzanu, bola som nadšená, že Zuzanina najlepšia kamarátka sa volá Bela. Moje nadšenie však, samozrejme, nikto nepochopil. Dôvodom, prečo sa Bela začala kamarátiť so mnou, bola asi moja veľká rodina. Bela je totiž jedináčik, čo jej maximálne závidím, a ona mi zasa závidí náš veľký preplnený dom. Prednedávnom objavila na nejakom nemeckom programe americký seriál o dome preplnenom ľuďmi a prirovnala ho k nášmu. My však satelit nemáme, a tak nemám potuchy, či by sme sa aj my mohli stať námetom na komediálny seriál. Ale asi áno. Nás Lavkovcov v podstate ani nie je toľko: mama, otec, Tomáš a ja. Lenže Hanákovci sa rozrástli: obaja rodičia, Žela, Monča, Paľo a Danka. Keď ich už bolo priveľa, zasadla rodinná rada, teda naše mamy-sestry, a rozhodli, že náš pôvodný dvojdom sa hore prebúra, premuruje a vzniknú tri detské izby: moja a Želina, Mončina a Dankina, Tomášova a Paľova. Cez vrchné poschodie sa teraz dá prejsť do druhého domu. Nám deťom to ani za mak nevadí, neustále lietame hore-dolu. Len Monča sa cíti ukrivdená, akoby prišla o sestru. Keďže som od Monče o dva roky staršia (presnejšie len o sedemnásť mesiacov, ako rada zdôrazňuje), dostala som sa k Žele ja a Monča sa delí o izbu so svojou sedemročnou sestrou Dankou. Žela je rada, že nemá izbu s Mončou. Sú takmer rovnaké a ona podobnosť neznáša. Monča je však stále v našej izbe, požičiava si Želine veci a Žela zúri. Ja si ich nepožičiavam z jedného jediného dôvodu: nemám ich veľkosť. Monča ma už dávno prerástla o hlavu a Paľo, ktorý je ešte len štvrták, ma hádam už onedlho dobehne. Ja som v našej rodine taký krpec, čo ma neuveriteľne štve. Už som si zvykla na to, že keď idem so Želou po ulici, každý sa pozerá len po nej. Lenže začalo sa mi to stávať aj s Mončou, a tak s ňou už radšej nebudem nikam chodiť. Dopekla, prečo je taká vyspelá a ja som v podstate len decko. Obe sestry Hanákové, samozrejme, tvrdia, že to nie je žiadna výhra. Jasné, najmä Žele sa tak dá veriť... A toto všetko mi Bela závidí. V podstate je však fajn mať také super sesternice, i keď sa neustále hádajú a ja som ako medzi dvoma mlynskými kameňmi.

Pozerala som do písomky a napĺňal ma pocit šťastia. Vyrátala som spotrebu vody v akváriu a tiež som vykachličkovala bazén. Zaujímalo by ma, kto vymýšľa tieto praktické príklady. Akvárium doma nemáme a o bazéne môžeme len snívať, tak na čo mi to bude? Aj tie prekliate rovnice sa mi zdali v poriadku. Kto mohol vedieť, že nebudú mať riešenia. Tak som si dnes zas vypočula od Pirohy tie jej staré známe tirády: „Lavková, ako si mohla urobiť také školácke chyby? Ako chceš spraviť prijímacie skúšky?“ Mala by zmeniť repertoár.

Piroha je moja učiteľka matematiky. Na našej škole je už legendou. Učila naše mamy a možno aj mamy našich mám. Prezývku Piroha dostala ešte pred desiatkami rokov, pretože vraj najradšej jedávala sladké pirôžky, na čo však dnes neexistuje priamy dôkaz. Tí, čo to zažili, už nežijú. Ale prezývka Piroha jej zostala. Piroha je na matiku expert a každý, koho učila, ju potom len chváli, aká to bola perfektná učiteľka, ako všetko naučila. Ja ten pocit nemám. A ona ma asi tiež nemá veľmi v láske. Vlastne ona neprejavuje náklonnosť nikomu, takže si z toho netreba robiť ťažkú hlavu. Stále len niečo vysvetľuje a tvrdí, aký je svet grafov a čísiel zaujímavý. No iste! Nenávidím ju a ona na mne sedí. Tento pocit sa ešte upevnil, keď v posledných týždňoch zaviedla povinné poobedňajšie doučovanie pre tých, čo idú robiť prijímacie pohovory z matematiky. Tam si na mne vždy zgustne a ja sa potím pri tabuli, keď hovorí: „Lavková, ja neviem, ako chceš úspešne absolvovať prijímacie pohovory, keď nevieš vyriešiť ani taký jednoduchý príklad. Nemôžem povedať, že by si bola hlúpa, si len roztržitá, myšlienky ti neustále lietajú kade-tade.“ Ale ja ju nepočúvam – načo aj, veď stále hovorí to isté – a pozerám sa von oknom. Najviac neznášam to, že ma oslovuje priezviskom, ona vlastne nikomu nepovie menom. Taká neosobná učiteľka. Len pre ňu som rada, že už nebudem chodiť na základnú a nebudem sa musieť na ňu pozerať. A jej bude možno tiež ľúto, že nebude mať komu držať kázeň a prehovárať mu do duše. Ale jej sa určite podarí nájsť ďalšiu obeť. Už aby to všetko bolo za mnou!

Uf, ani som si nevšimla, že už som pred naším domom. Ako to mám zo seba dostať? Zasa za tri? Šmátrala som po kľúčoch, lebo bolo zamknuté. Takže nikto ešte nie je doma. Hurá! Zhodila som zo seba vetrovku a topánky a utekala som do svojej izby. Na posteli som však zaregistrovala rozvalenú Želu.

„Čau. Čo tu robíš, veď je len jedna preč?“ spýtala som sa prekvapene.

„Ale, zasa sme ti mali v škole bombu...“ Milá Želka len unavene zívla a zavrela oči.

To má z toho, že sa ťahá po večeroch. To je prvé, čo Žele závidím – že môže chodiť večer von. Žela je pre mňa vzor maximálnej dokonalosti. Je fakt pekná a, samozrejme, aj múdra. To ma otravuje asi najviac. Bože, tá matika! Tlačila mi ju do hlavy celý víkend, a nič z toho. Žela má husté hnedé vlasy asi do polovice chrbta a úžasnú postavičku. Ale tá jej hlava! Je v treťom ročníku gymnázia a niežeby sa priveľmi drvila, len sa vláči po diskotékach, a pritom má samé jednotky. Viem si živo predstaviť, že aj mne by to otec dovolil, keby som sa začala dobre učiť, a tak sa nad tým ani nemusím zamýšľať.

„Žela, spíš?“

„Nie,“ zamrmlala namrzene.

„Nevieš, kde mám otca?“

Žela sa bleskovo posadila na posteli, ani čo by ju zasiahol elektrický prúd, a dychtivo sa spýtala: „No, čo matika?“ Vari v tomto dome nikoho nezaujíma nič iné, len moja štvrťročka z matiky?!

„Trojka, dva body do dvojky.“

„Keby to bol jeden, nič nepoviem, ale aj tak trojka. Biba?!“

„To viem aj bez teba, ty múdra,“ zhúkla som na ňu namrzene, hoci mala pravdu. Trojka nie je žiadna výhra. Ale ešte stále neviem, kde mám otca, veď už mal byť doma.

„Tvoj otec si len niekam odbehol. Čo ťa čaká, to ťa neminie, milá moja. Čo si zasa domotala?“

„Vlastne len rovnice,“ zamrmlala som a začala som hľadať knihu, ktorú som mala práve rozčítanú. Žela sa opäť uložila do predošlej polohy. Práve čítam Serenádu pre Martinu. Fajn kniha. Ako všetky ostatné, ktoré momentálne hlcem. Všetci naokolo sa čudujú, ako môžem byť taká vášnivá čitateľka, keď sa dobre neučím. No mňa táto vžitá mienka, že čítajú len jednotkári, dosť udivuje. Napríklad Žela nečíta okrem módnych časopisov takmer nič. Ponorila som sa do deja knihy a chytala som nervy z protivnej Leny, ktorá ukradla Martine Romana. Aj keď stále je tu ešte Ďuro. Milá Martinka, čo keď je práve on ten pravý, a nie Roman? On ti predsa zložil serenádu. Hmmm, mne asi nikto nikdy nezloží serenádu. Žele určite a Monči možno. Ale mne nikdy, i keď... Keď som dočítala trilógiu o Monike, bola som nadšená. V prvom rade preto, že hlavná hrdinka sa volala Lavková ako ja. S písmenom „v“! Mala som sto chutí ísť to ukázať všetkým ľuďom, ktorí mi stále motajú priezvisko a dávajú tam „u“. Lavková, Lavková, nie Lauková! No a potom – Monika bola chudobné dievča a zamiloval sa do nej syn najbohatšieho gazdu.

„Novodobá Popoluška,“ zachichotala sa mi do tváre spokojne Žela, keď som jej otrčila knihu pred oči. Poriadne schladila moje nadšenie. Žela vie, ako mi skaziť náladu. V knižnici som márne zháňala Fontánu pre Zuzanu. Nakoniec mi knihovníčka povedala, že ju nemajú, a ja som prišla o to, na čo som sa tak veľmi tešila. A Žela sa divila, prečo ma to tak zobralo, veď som už Fontánu niekoľkokrát videla v televízii. Lenže film nie je kniha, telku nemožno stopnúť. V knihe môžeš dookola čítať tie isté krásne pasáže a predstavovať si, že práve ty si tou krásnou hrdinkou. Ale Serenáda pre Martinu sa mi tiež pozdávala, asi aj preto, že Martinke hrozilo prepadnutie z tej nechutnej matiky. Lenže, milá moja, ty aspoň nemáš brata bifľoša, s ktorým by ťa každý porovnával, ako sa to posledné roky stáva mne: samé Tomáško toto, Tomáško tamto... Vtom mi došlo, že keď je už doma Žela, musí byť doma aj on. Chodí na to isté gymnázium, ale je ešte len druhák. Alebo možno išiel preč s otcom. Lenže poznáte to, spomeniete čerta a čert za humnami. Začula som zvonku hlasy a vedela som, že už je to tu. Chvíľu som ešte otáľala, ale potom som sa rozhodla, že to už nebudem odďaľovať, nech to mám radšej už za sebou.

„Ahojte, kde ste boli?“ zvolala som bezstarostným hlasom, keď som vošla do kuchyne.

„Ahoj, Bibi,“ odpovedal mi môj geniálny brat. „Len sme boli niečo nakúpiť.“ Tomáš je odo mňa o dva roky starší a okrem rodičov nemáme spoločné nič.

Otec si ma konečne všimol, odtrhol sa od novín (jeho veľká láska – politika) a vyslovil už tradičnú vetu: „Čo bolo v škole?“

„Dostala som trojku z matiky.“ A je to vonku! To, čo bude nasledovať, už dôverne poznám: prednáška o tom, že nemám ani štipku zodpovednosti, cieľavedomosti, že nemám žiadne povinnosti a jediné, čo odo mňa otec chce, je, aby som sa učila... Ale nič. Dnes fakt nič nebude? Pozerala som prekvapene na otca.

Aj on na mňa len hľadel a nakoniec povedal: „Kto chce kam, pomôžme mu tam.“ To je všetko? Nič viac? Niežeby som túžila opäť si vypočuť tú starú známu pesničku (podobnosť s Pirohou čisto náhodná), ale mierne ma to vyviedlo z miery. Pozrela som na Tomáša, ktorý bol tiež prekvapený, a keďže otec sa opäť zahľadel do novín, radšej som zmizla v útrobách nášho domu, aby si to predsa len nerozmyslel.

2.  k a p i t o l a

Nastal deň D. Prijímačky. Ani som nevedela, či som nervózna a či sa bojím. Absolútne som nemala potuchy o svojich pocitoch. Včera sme mali voľno, vraj aby sme si všetko v pokoji zopakovali a odstresovali sa. Keď za sebou posledný obyvateľ nášho veľdomu zavrel dvere, ocitla som sa sama a zrazu som nevedela, čo robiť. Pozerať do kníh sa mi rozhodne nechcelo, a tak som usúdila, že sa už aj tak nič nenaučím a len by som sa zbytočne znervózňovala. Stála som uprostred haly a nevedela som si zvyknúť na to ticho, veď vždy je u nás plno kriku. Zašla som do obývačky a zapla som televízor, ale len som ovládačom bezmyšlienkovito prepínala programy. Čo tak asi môžu vysielať vo všedný deň ráno? Veľké nič. Zdvihla som sa a zamierila som do svojej izby. Sadla som si za svoj stôl, len som tak pozerala von oknom a myšlienky mi lietali hore-dole. Strávila som tak celé dopoludnie, a keď prišla domov Danka, zamierila som do jej izby a vypytovala som sa jej, čo bolo v škole. Je už takmer pravidlom, že keď tam ja nie som, udeje sa nejaká aféra. Ale tentoraz sa nič také nestalo – alebo to k prvákom ešte nedorazilo.

„Biba, ty sa ešte neobliekaš?“ Žela sa vrútila do izby. Sláva, už vyšla z kúpeľne! Trvá jej to vždy celú večnosť, ešte šťastie, že nemáme spoločnú kúpeľňu, pretože netuším, kedy by som sa popri nej a Monči dostala na rad ja.

„Alebo chceš azda zmeškať svoj veľký deň?“ spýtala sa ma Žela s náznakom irónie v hlase. Sedela som ešte v pyžame na posteli a rozmýšľala, čo ma to dnes čaká za deň. Žalúdok som mala zovretý a srdce mi bilo ako zvon. Predsa to len prišlo – tréma. Mechanicky som sa dvihla a zamierila do kúpeľne. Do školy pôjdem sama, otec ma tam bude čakať. Samozrejme, včera večer sa mi stihol postarať o skvelú zábavu: dozvedela som sa, že sa nemám stresovať (kedy som sa už len ja zo školy stresovala, nevedno), mám nad všetkým poriadne popremýšľať a všetko si prerátať aspoň päťkrát. Vyzbrojená týmito radami do života a Želinými ubezpečeniami, ako to všetko dobre dopadne, som odišla z domu a premýšľala, či to naozaj bude tak. Nevedela som si predstaviť, čo by sa stalo, ak by ma náhodou nevzali. Skončím na učňovke a otec to neprežije. Ale najprv prizabije mňa. Mala som sa lepšie učiť už na základnej škole a nemusela by som robiť tie prijímačky. Keby nie tých dvoch trojok v sedmičke, bola by som dnes na brannom cvičení a veselo si opekala špekáčiky. Na prijímačkách budem z celej triedy sama, čo ma dosť štve. Ivetu Zámečníkovú, ktorá sa tak ako ja rozhodla stráviť život medzi skúmavkami v laboratóriu, vzali bez prijímačiek. Nie som veľmi nadšená z toho, že tam okrem Ivety nebudem nikoho poznať (pravda, ak sa tam dostanem), ale Žela hovorí, že si rýchlo zvyknem. Neviem, mám trochu strach, bude mi ľúto za našimi deckami, hlavne za Belou. A Iveta tiež nie je veľká výhra. Je tichá a upätá. Po osemročnom sedení s utáranou a pobláznenou Belou to bude riadna zmena. Žela povedala, že si mám vyhliadnuť toho najkrajšieho chlapca a nasáčkovať sa k nemu do lavice. Žela je takých vecí schopná, ja však nie.

Ani som nezbadala a stála som pred priemyslovkou. Dvor bol plný deciek a ich rodičov. Kde je môj otec? Aha, už sa ku mne blíži jeden z mojich stvoriteľov!

„To je dosť, že ideš. Všade chodíš na poslednú chvílu, všetci sú už tu. Bol som sa pozrieť vnútri, je tam na nástenke vyvesený časový harmonogram skúšok aj to, do ktorej triedy máš ísť. Je to hneď na prvom poschodí, posledné dvere, 2 ChO.“

„Ahoj,“ prerušila som jeho inštruktáž pozdravom. Nenechal sa vykoľajiť.

„A choď už do triedy, každý tam už ide. Budem ťa čakať tu vonku o pol desiatej, keď máte prestávku, tak príď sem, pretože ja dovnútra ísť nemôžem. A budem tu, aj keď o jedenástej skončíte. A všetko si poriadne prečítaj a potom aj päťkrát prerátaj. No, choď už...“

Mierne znechutená som opustila svojho otecka a vošla do budovy. Pri nástenke, ktorú spomínal otec, sa tlačila kopa deciek a ich rodičov, ale ja mám to šťastie, že sa tam nemusím predierať a zisťovať, čo treba. Otecko už všetko zistil, ako ináč. Teda prvé poschodie, posledná trieda...

Usadila som sa do lavice a vybalila si z tašky všetko potrebné: peračník, kalkulačku, pravítka a podobné veci. Začíname s matematikou, to aby ma dorazili hneď na začiatku a aby som sa už potom nemusela zamýšľať nad chémiou. Vošla profesorka (kam sa tak náhlime?), prvý dojem z nej som nemala bohvieaký. Len si nás tak premerala (zdeptať, to je to najdôležitejšie!) a hneď začala nevýrazným hlasom čítať z papiera naše mená: „Kolenová, Kotúčková, Krupová, Kulíšková, Lavková...“ Samé dievčatá, to som si teda vybrala školu, vraj aby som si sadla do lavice s tým najkrajším chalanom... No, milá Želka, ktovie, či vôbec budem mať nejakého spolužiaka.

„Lavková, je tu Lavková?“

„Áno, tu som,“ vyskočila som z lavice, keď mi došlo, že som sa už mala ozvať. To je trapas! Neohlásiť sa na vlastné meno!

„Bibiána Lavková?“ spýtala sa profesorka ešte raz a hľadela na mňa so znechuteným výrazom. Pravdepodobne by najradšej ležala niekde na Bahamách, a ja tiež. Pomaly som si sadla a uvedomila som si, že sa na mňa všetci pozerajú a uškŕňajú sa. No čo, aspoň som ich pobavila. O tomto budem doma mlčať ako partizán. Profesorka sa nás spýtala, či sme sa tu boli pozrieť na Deň otvorených dverí a či nás práve to ovplyvnilo pri výbere školy. Ovplyvnilo? Neovplyvnilo? Matne si spomínam na ten novembrový deň. Bola to statočná nuda, ale aspoň som sa uliala zo školy. Iveta počúvala s otvorenými ústami a ja som sa obzerala po eventuálnych spolužiakoch. Výklad profesorov zjavne nikoho okrem Ivety nezaujímal, pretože sa vytvorili nenápadné debatné krúžky. Mňa vtedy dosť hnevalo, že Ivetu všetko tak zaujíma a ja sa nemôžem tiež zašiť niekam dozadu a rozprávať sa, pretože okrem nej som tam nikoho nepoznala. A tak som len stála a rozmýšľala o nesmrteľnosti chrústa, ako hovorieva môj otec.

„O chvíľu príde pani profesorka Vlčková, ktorá vyučuje matematiku, a prinesie vám príklady. Je celkom možné, že vám bude triednou profesorkou, teraz má štvrtákov,“ rozprávala profesorka ďalej tým svojím nevýrazným hlasom. „Ja vyučujem slovenský jazyk a literatúru. Dúfam, že máte vzťah aj k literatúre, nielen k chémii. Dnes sa dá už len veľmi ťažko povedať, že chémia je vedou budúcnosti (načo som sa teda hlásila na túto školu?), ale literatúra je stále živá. Azda nemáte veľkú trému, nemusíte sa ničoho báť, predstavte si, že je to obyčajná písomka.“

Pár hlasov niečo zahundralo, ale nezachytila som, či tým potvrdzujú prítomnosť trémy, alebo nie. So mnou však pani Tréma pekne mávala! Kolená sa mi klepali a mala som pocit, že keby som stála, tak sa zložím. Oblieval ma studený pot, v hrdle mi navrela nejaká hrča a nie a nie dostať ju von. Náhle sa otvorili dvere a vošla profesorka Vlčková. Vyzerala veľmi milo, taká staršia pani. Tak táto učí matiku?! To je po Pirohe príjemná zmena. Alebo zdanie klame?

„Všetkých vás tu pekne vítam. Nemusíte sa ničoho báť (to sme už raz počuli), je to jednoduché. Každý z vás dostane papier s príkladmi a dvojhárok, kde budete rátať. Hore je hlavička, tú vyplňte paličkovým písmom. Tak čo, dáme sa hneď do toho?“ Na rozdiel od predchádzajúcej profesorky mala moja eventuálna triedna veľmi milý hlas. Vlastne celkovo pôsobila veľmi príjemne. „Ničoho sa nebojte. Všetci to zvládnete, nie je to nič ťažké.“

Na stôl mi dopadol papier s príkladmi a dvojhárok, ktorý som zobrala do rúk. Meno, priezvisko, adresa školy a dátum narodenia, všetko som poctivo vyplnila. A potom som vzala do rúk ten osudný papier. Príklady z matiky. Rovnica – to zvládam. Upravte výraz – aj to je v pohode, slovná úloha na percentá – to vždy domotám, čo som komu spravila? Vypočítajte spotrebu kachličiek na jeden bazén... – niekto tam hore ma má rád, to hádam ani nie je možné, moje zlaté kachličky, vtedy ste ma rozzúrili, ale teraz vás milujem. A potom už len geometrická úloha na zostrojenie trojuholníka – krása. No, Bibiánka, vyzerá to veľmi nádejne...

3.  k a p i t o l a

Aj to tak dopadlo: vzali ma! Dokonca som bola medzi prvými, čo najviac dojalo môjho otca. Len sme tak mlkvo pozerali na vyvesené výsledky, ale mne sa chcelo skákať a kričať a vyobjímať celý svet. Bola som neskonalo šťastná. Pirohe som s maximálnou dávkou drzosti vmietla do tváre, že som matiku spravila bez chýb. A čo mi povedala ona? Vraj že som šikovná, len musím chcieť, a že predpokladala, že tak dobre absolvujem prijímačky. Jasné, len prečo som u nej vždy mávala trojky? Tomáš síce povedal, že trojky u Pirohy sú ako jednotky u druhých, ale čo potom tí, čo majú u Pirohy jednotky? Tých je však mizivé percento.

Nastal krásny jún a ja som sa už nevedela dočkať prázdnin. Budem chodiť na kúpalisko s Belou, s Mončou, so Želou aj s ostatnými deckami. Len tajne dúfame, že nedostaneme na krk Danku, vlastne že ju nedostane na krk Žela. Celé dni nebudeme nič robiť a ja sa budem tešiť do novej školy. Už žiadna Piroha! A žiadne otcove požiadavky, ako sa mám učiť, veď o vysokej v mojom prípade nikto neuvažuje. Želu však čaká ťažký rok. Posledný, maturitný. Ale Žela to zvládne ľavou zadnou, o tom nepochybujem, a o rok aj Tomáš. A potom bude zo Žely medička a nakoniec pani doktorka.

„Pani doktorka“ momentálne sedela na svojej posteli v póze tureckého pašu. Aj sa tak tvárila. Neúprosne sledovala očami svoju sestru, ktorá stála pred jej skriňou a prehŕňala sa v jej garderóbe. Nariadenie krstnej bolo nemenné a neúprosné: Želka, budeš Monike požičiavať svoje veci. Ste rovnako vysoké. Nebudem niektoré veci kupovať dvakrát.

Monča sa konečne rozhodla. S blaženým výrazom v tvári vytiahla zo skrine Želine letné šaty. Sú vážne nádherné: bledomodré s malými bielymi kvietkami a dlhé po členky, čím sa zároveň škrtá možnosť, že by som ich mohla nosiť aj ja. Iba by som po nich postúpala.

„Pohni sa,“ zrúkla som na Monču netrpezlivo. Bola som oblečená už dvadsať minút a ona si až teraz konečne vybrala, čo na seba. Monča ma však nevnímala, len hodila na Želu víťazoslávny pohľad. Vie, že Žela má tie šaty veľmi rada a za nič na svete by jej ich nepožičala, ale Monča vyrukovala na Želu s tým, že jej mama odkazuje, že ak jej niečo nepožičia, nebude môcť ísť dnes večer na diskotéku. Žela musela chtiac-nechtiac ustúpiť.

„Ideme,“ drgla som Monču lakťom do boku.

„Dobre,“ zareagovala Monča rovnako podráždeným tónom, ale našťastie už zamierila do svojej izby prezliecť sa. Šťastie, že sa ešte nesmie maľovať (to by tak bolo, šiestačka!), lebo by jej to trvalo celú večnosť. Pravdepodobne však bude ešte rozmýšľať, ako si upraví vlasy. Nechám si ich rozpustené? Spravím si vrkoč? Aký? Obyčajný, alebo zapletený? Rozhodnutá prekaziť Monči chod týchto myšlienok, opustila som Želu a išla som za ňou.

Na moje veľké prekvapenie už stála na chodbe a vykrúcala sa pred veľkým zrkadlom. Podišla som k nej a pozrela sa tiež do zrkadla. Hľadela som sama na seba i na Monču a sebakriticky som uznala, že pri nej vyzerám ako chudobná príbuzná. Niežeby šortky a tričko, ktoré som mala na sebe, stáli pár halierov, ale pri Monči v tých nádherných šatách som vyzerala úboho. Nepôjdem sa prezliecť? A do čoho? Radšej som si hneď priznala, že nech mám na sebe čokoľvek, vyzerám v tom... hrozne. Jednoducho neviem nosiť veci. Monča i Žela nech by si dali na seba aj vrece, budú vyzerať skvelo. Aj tie vlasy! Monča ich má takisto hnedé ako ja, ale jej sa krásne ligocú a mne len tak mŕtvo visia. Chcem ich mať také dlhé ako ona – do pol chrbta, no len čo mi podrastú, rozštiepia sa mi končeky, a tak si ich musím dať podstrihnúť. Preto nosím už od škôlky dĺžku po plecia. Ani nechcem rátať, koľko je to rokov. Chcelo by to zmenu. Aj som mala chuť dať sa ostrihať nakrátko, ale neviem na to nabrať odvahu.

„Ideme cez nás,“ zavelila Monča a ja som sa poslušne pohla za ňou. Nebol to však práve najšťastnejší nápad, pretože v strede ich chodby sme narazili na krstnú.

„Vy ste ešte tu?“ spýtala sa. Samozrejme, keby si niekto nevyberal polhodinu šaty, mohli sme byť už aj naspäť.

„Vezmite so sebou aj Danku.“ Krstná vie, ako nám osladiť život.

„Nie...“ zamrnčala Monča.

„Ale áno. Kam idete, predsa len na zmrzlinu, nie? Vezmete ju so sebou!“ A hneď odišla, aby svojej najmladšej ratolesti zvestovala veľkú novinu.

„Je to len a len tvoja chyba,“ zasyčala som na Monču. „Keby si sa tak dlho neobliekala, mohli sme byť už dávno preč a Danku by sme so sebou nemali.“

Monča na mňa len previnilo pozrela, čo fakticky znamenalo, že si uvedomila, že mám pravdu.

„Akú si dáte?“ ozval sa za nami Dankin hlas. „Ja určite jahodovú a potom čokoládovú alebo vanilkovú. Monika, akú si kúpiš, a ty, Bibika?“

„Danka, dávaj si pozor a nezašpiň si tričko. Dohliadnite na ňu,“ vyprevadila nás krstná a my sme konečne opustili náš dom i s Dankou na krku. Ideme si dať zmrzlinu a trochu sa prejsť. To bol oficiálny dôvod, prečo sme v toto krásne sobotné júnové popoludnie opustili našich blízkych. Neoficiálne to bolo tak, že sme s Mončou chceli odísť z domu, aby nás náhodou nenahnali do záhrady oberať hrach. My ho vlastne aj poctivo oberáme, len ho namiesto do košíka hádžeme vylúpaný do úst. A druhý dôvod: popozerať, či sa v meste náhodou neobjavil niekto zaujímavý, aspoň to mi zašeptala do ucha Monča. Ale kto zaujímavý sa už len objaví v našom meste?!

„Bibika, ty už nebudeš chodiť do našej školy?“ vytrhol ma zo spleti myšlienok Dankin hlas.

„Nie, pretože som ju už skončila.“

„Ako skončila?“ dobiedzala ďalej Danka. Zachytila som Mončin pohľad, ako prevracia očami. Ona má Dankine dobiedzavé otázky na dennom poriadku. K nám do izby Danka veľmi nechodí. Mám pocit, že má strach pred svojou veľkou sestrou Želou.

„No, jednoducho som bola najprv prváčka, potom druháčka... a teraz som už ôsmačka a viac tried na základnej škole nie je, a tak idem na strednú školu.“ Dúfala som, že som jej to správne vysvetlila a ona už nebude túto tému ďalej rozvádzať.

„Aha,“ spokojne odpovedala Danka a obrátila pozornosť na svoju sestru. „Monika?“

„Áno?“ spýtal sa podráždene respondent.

„Potom ma tam pri zmrzline pohojdáš, dobre?“ Hojdačka! To je hlavný dôvod, prečo sme nechceli, aby šla Danka s nami. Pri zmrzline je hojdačka, ktorú zbožňujú deti z celého mesta. A my tam budeme musieť zasa stáť aj štvrť hodiny a hojdať Danku. Teda Monča ju bude hojdať. Ja sa zatiaľ niekde vyparím. Neďaleko je tabuľa s programom kín, pôjdem pozrieť, čo dávajú. Celkom rada by som si zašla do kina, na niečo romantické. Žela by chcela vidieť Schindlerov zoznam, ale ten sa u nás tak skoro neobjaví. Mňa ten film veľmi neláka, nemám rada taký žáner.

„Musím ťa hojdať?“ Monča si dovolila taký luxus a položila zbytočnú otázku.

„Áno,“ dupla si nohou Danka. Tvrdohlavosť v Hanákovej famílii dosiahla u Danky vrchol.

Konečne zmrzlina! Monča a ja sme s nádejou pozreli k hojdačkám, či náhodou nie sú obsadené. Ale napriek tomu, že bolo sobotné popoludnie, nebolo tam takmer nikoho.

„Tak akú to chceš?“ spýtala sa namrzene Monča a ja som vytiahla z vrecka peňaženku. Monča nemá na šatách vrecká, a tak som sa stala rodinnou bankárkou.

„Jahodovú a... vanilkovú.“

Monča si vypýtala tú istú kombináciu a ja som si dala dvojitú čokoládovú. Milujem chuť čokolády a vždy si kupujem len dva kopčeky čokoládovej zmrzliny, hoci by som jej zjedla aj desaťkrát toľko.

„Idem sa pozrieť, či nedávajú niečo zaujímavé v kine.“

„No jasné, aby si si nerobila hanbu,“ vyštekla Monča. A čo, je to tvoja chyba, nemala si sa tak dlho obliekať, pomyslela som si, ale nepovedala som to už Monči nahlas. Veď ona to vie.

Monča len potiahla Danku, ktorá usilovne lízala zmrzlinu, a zamierila k hojdačkám. Ja som sa zatiaľ ponorila do programu kín. O Schindlerovom zozname nikde ani chýru, ani slychu. Jediné, čo tam bolo vystavené, boli obrázky z nedeľných predstavení pre deti. Bože, čo sme sa na ne s Mončou nachodili! No počkaj, zajac! – vtedy bývalo natrieskané. Ja som tie filmy s vlkom a zajacom milovala, niektoré časti som poznala naspamäť. Z dnešných detí by sa na to už nechodil pozerať nikto.

„Áu!“ Niekto do mňa vrazil. Nevidí, kadiaľ ide? Otočila som sa doľava, odkiaľ prišiel útok. Tak toto si vychutnám!

„Prepáč, ospravedlňujem sa ti, bola to moja chyba,“ ozval sa. Bum! Hľadela som na neho a zmocnil sa ma pocit, že sa pozerám do tých najkrajších očí na svete. Boli neuveriteľne modré, nádherné a nad nimi hustá čierna štica. A úsmev, krásny, len taký zdvihnutý kútik úst.

„Poď, ja... Kúpim ti novú zmrzlinu, bola to fakt moja vina.“ Môj krásny neznámy ukázal rukou k zmrzlinovému stánku. Amor si svoju povinnosť splnil na jednotku. Len som mlčala a nasprostasto sa usmievala. Akú zmrzlinu? No akú asi? Veď máš prázdny kornútik, drahá.

Konečne som sa ozvala: „Nie, ďakujem.“

„Ale áno, kúpim ti ju. Aká to bola?“ Pozrel sa na svoje špinavé tričko. „Tuším iba čokoládová.“

„Nie, vážne netreba, aj tak jej už nebolo veľa,“ zaklamala som.

„No, nemyslím,“ odhalil moje klamstvo pri pohľade na veľkú hnedú škvrnu na svojom tričku. Až teraz mi docvaklo, že ho má celé špinavé. A vyprať to pravdepodobne nepôjde. Ach, ako krásne sa usmieva! Kto to je? Má asi toľko rokov ako ja. Ale nie, určite viac. Vyzerá tak nádherne.

„Naozaj nechceš tú zmrzlinu?“

Pokrútila som hlavou a naďalej som zotrvávala v neistom kŕčovitom úsmeve. Musel byť na mňa úžasný pohľad! Môj krásny neznámy nakoniec len mykol plecom a povedal: „Ale keď sa ešte niekedy stretneme, tak na tú zmrzlinu určite pôjdeme, dobre? Ahoj.“

A už som iba hľadela na jeho chrbát. Pôjdeme spolu na zmrzlinu? Mám to chápať ako pozvanie? Nepovedal predsa, že mi ju kúpi, ale že pôjdeme spolu. Kedy ťa ja ešte stretnem? Asi už nikdy, i keď mám pocit, že v tomto meste sa pozná každý s každým. Už sa mi stratil z dohľadu (vráť sa!!!), ale pred očami som stále mala jeho tvár, ktorá sa mi definitívne vrývala do sivej mozgovej kôry. Čo keď som predsa len mala prijať tú zmrzlinu...?

„Ty si ale...“ Žela nedokončila vetu. A ja presne viem, čo som. „Mohol ti tú zmrzlinu kúpiť, pekne by ste zoznámili, pokecali a... možno by z toho bolo aj niečo viac.“ Žela vytiahla z kabelky špirálu a presunula sa k zrkadlu.

Monči som o svojom „zmrzlinárovi“ nepovedala nič, ale keď sme sa vrátili domov, nevydržala som to a všetko som povedala Žele. Tá na to reagovala spôsobom sebe podobným – vynadala mi. Ona by takú príležitosť nepustila a poriadne by ju chytila za pačesy, ako som sa dozvedela. Lenže o čom by som sa s ním ja rozprávala pri lízaní zmrzliny? A možno by sme sa ani nerozprávali, len by mi ju kúpil a odišiel by. Áno, to by spravil. Veď určite zbadal, čo som za teľa. Nedokázala som povedať súvislejšiu vetu. A pekne z toho vykľučkoval, vraj keď sa ešte stretneme, pôjdeme na zmrzlinu.

„Biba, tuším ti treba dať nejaké lekcie. Ženy to zvyčajne majú v génoch, ale tebe asi chýba tá ženská prefíkanosť,“ poúčala ma naďalej Žela a pokračovala v maľovaní sa. Chystala sa na diskotéku, kde tú svoju ženskú prefíkanosť využije naplno. „Všetko ti vysvetlím a ty rozhodíš siete...“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. k a p i t o l a

2. k a p i t o l a

3. k a p i t o l a