IVAN IZAKOVIČ

Zachráňte

mi syna

Ivan Izakovič

ZACHRÁŇTE MI SYNA

Copyright © 2007 by Ivan Izakovič

Cover design © 2007 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2007, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Rukopis vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-2550-3

Bol pošmúrny daždivý večer, pľušť a chlad ovládli mesto na Seine. Nie div, že strácalo svoju príťažlivosť aj pre nemnohých turistov. Dokonca i chodníky na Champs-Élysées boli vyľudnené, bezočivý vetrisko postŕhal listy z gaštanov a jaseňov, náhliaci sa páni v duchu naň nadávali, lebo im pri pokusoch ukradnúť klobúk vyvracal dáždniky.

Kužele reflektorov áut sa lámali v šľahajúcom prúde čoraz silnejšieho lejaka, ktorý bičoval temne sa lesknúci asfalt. Ani neviem prečo som si v tom nečase pripamätal udalosti spred päťdesiatich rokov. Asi preto, že cestu domov som si netradične skrátil po rue de Sèvres popri Neckerovej nemocnici a v tej chvíli mi hlavou začali nástojčivo víriť spomienky na udalosti, ktoré sa odohrali za jej múrmi a ktorých svedkom, a tak trochu aj aktérom, som sa stal i ja.

Vtedy, na prelome 52. a 53. roku predošlého storočia, ulice Paríža ešte nezaplavovalo toľko pestrofarebných svetiel neónov, v kalužiach sa iba kde-tu mihotali odlesky pohyblivých svetelných reklám, odrážali skôr iba svetlá obchodov, bistier, kín a nočných podnikov.

V tých časoch som sa večer nemal veľmi kam ponáhľať. Samota podnájmu ma nepriťahovala, žil som v inom svete. I ja som bol iný, mladý, naivný adept novinárskeho remesla v cudzej krajine, plný ilúzií a plánov, rozhodnutý uchytiť sa v metropole Francúzska, v meste, ktoré sa mi časom stalo domovom.

Bože, čo všetko sa v mojom živote odvtedy zmenilo! Na niektoré chvíle, zakopnutia, neúspechy, sklamania sa pokúšam zabudnúť, hoci sa mi to neveľmi darí, najmä po tom, ako som oslávil sedemdesiatku, vek, ktorý ma vari častejšie oprávňuje využívať vlastnú pamäť.

V ten nevľúdny októbrový podvečer som sa vracal zo stretnutia s bývalými kolegami z redakcie, v ktorej som začínal a strávil vcelku pekné roky. Keďže náš vtedajší šéf nás na stretnutia na dva-tri poháriky, ako hovorieval, už pozvať nemohol, prebral som rolu doyena vcelku rád. Ako tradične sme sa stretli v našom obľúbenom bistre pripomínajúcom staré časy. Naše noviny medzičasom zanikli, no i tentoraz sme sa 15. októbra, v deň narodenín nášho nezabudnuteľného šéfa, zišli, napriek tomu, že sme mu už desať rokov nemohli pripiť na zdravie.

Starý renault mi roky dobre slúžil, bez problémov som vybehol hore po Champs-Élysée, napodiv som sa vyhol zvyčajnej zápche, dal sa doprava a zamieril si to rovno na Place Clichy a popri Moulin Rouge po odbočku do uličky, kde som zaparkoval pred domom, do ktorého som sa s mojou Janette presťahoval pred piatimi rokmi, keď sa nám predošlý byt v centre, neďaleko Opery, videl na prahu dôchodku už priveľký, presnejšie pridrahý.

Moja milá Janette, s ktorou, ako sa vzletne vraví, kráčam životom už štyridsať rokov viac-menej bez problémov, bez dramatických rozchodov, scén a udobrovaní, ma po privítaní rázne vykázala z kuchyne. Nemala rada, keď som jej nazeral do hrncov, najmä nie vtedy, ak sa rozhodla nachystať mi na večeru nejaké prekvapenie.

Chvíľu som postál pri okne, bezmyšlienkovite hľadiac na ulicu podo mnou, kým moja ženička nerozohrala svoju zvyčajnú hru. I tentoraz zavolala čosi nezrozumiteľné, aby sa mi uráčilo prísť za ňou.

Aj keď som sa znovu vrátil do izby, po pauze pokračovala v rozhovore so mnou, hoci som nemohol dobre počuť, čo mi vlastne hovorí. A to sa opakovalo zo trikrát. Zostal som sedieť za písacím stolom a robil sa hluchým. Trochu mi brnkala na nervy tou svojou istotou, že musím začuť všetko, čo mi z kuchyne vraví. Darmo som sa domáhal, aby mi všetko, čo chce, prezradila vtedy, keď stojím v dostrele jej milého jazýčka, nepomohlo to. A tak som musel byť stále v strehu, napínať uši, domýšľať si, čo asi odo mňa chce, aby ma potom nemohla milo presviedčať, že mi to či ono povedala už dávno. Zavše nebolo ľahké dovtípiť sa, na čo je práve vtedy zvedavá. Pokladal som to iba za prekáračky, za ktoré som sa na ňu nevedel hnevať. Moja uvravená Francúzočka bola jednoducho v tejto veci nepolepšiteľná.

Len čo som sa začal prehrabávať v škatuliach, kde som skladoval staré kazety s nahrávkami, už na mňa zavolala švitorivou parížskou francúzštinou, lebo jazyk Molièrových preciózok to rozhodne nebol.

Nič sa nedialo, bola iba zvedavá, čo robím, či som sa konečne odhodlal urobiť poriadok s kazetami, ktoré som nedávno objavil v šatníku. Už som si nepamätal, čo skrývajú. Bol to trest za moju lenivosť, že som si niektoré vôbec neoznačil.

Bol som prekvapený, ako ju zaujali moje nespracované a, žiaľbohu, neočíslované nahrávky, z ktorých sa dala zostaviť mozaika životného príbehu Mariusa Renarda, mládenca, ktorému pred päťdesiatimi rokmi ako prvému vo Francúzsku úspešne transplantovali matkinu obličku. No, úspešne ako úspešne. Ale pre novinárov a verejnosť to vtedy bola prvoradá senzácia.

Janette nástojila, aby som si kazety nepúšťal v jej neprítomnosti. Chcela, aby som jej ich komentoval z odstupu rokov, a najmä doplnil tým, čo magnetofón nezaznamenal. K večernej atmosfére však patrila skôr hudba. Rozhodol som sa porovnať starú nahrávku Berliozovej symfónie na páske a tú na cédečku.

– Povieš mi, čo si to tam púšťaš?

– Hádaj.

– Hm, mal si to dať hlasnejšie, – zaváhala, získavajúc čas. – Moment, nie je to Straussov Eulenspiegel? Alebo Berlioz? Uhádla som, – zasmiala sa a ukradomky oblizla varešku. Mal som chuť ju bozkať, videla sa mi taká milá v novej zásterke s vlasmi vyčesanými dohora.

– Ako skončil Eulenspiegel? Predsa na popravisku. A Berlioz...

– Berlioz má Pochod na popravisko.

– Správne. Získavaš prvú cenu.

– Môžem si vybrať?

Netakticky som prikývol.

– Umyješ riad, – zvolala víťazoslávne.

– Doparoma! – zahrešil som pre istotu po slovensky. Prefíkanej Francúzočke sa podarilo rozboriť poslednú hradbičku mojej mužskej márnomyseľnosti, ktorú som si roky budoval. V manželstve som si časom zvykol na občasné vysávanie, vynášanie smetí, pomáhanie pri varení, vláčenie nákupov, ale na umývanie riadu som nepristal nikdy. Ani za najvyššiu odmenu...

– Počuj, Jean, teraz to pekne vypneš a pustíme si to od samého začiatku, okej?

– Nie som proti, ale to okej si nechaj, až sa vydáš do New Yorku.

– To by som sa ale musela najprv rozviesť.

– A čo ti v tom bráni?

– Ech, títo prišelci, nevraví sa čo, ale kto. A odpoveď znie – ty, drahý.

Vrátil som sa do obývačky a uvelebil sa do kresla s tým, že nechám Berlioza doznieť. Pritom som rukou zavadil o malú pyramídu kaziet tak, že sa zosypali na zem. Reakcia z kuchyne sa dala čakať.

– Čo tam stváraš? Budeme jesť tu? A víno si kúpil?

– Nič, áno, nie.

– Prosím?

– Odpovedám v poradí, ako padali otázky. Nestváram nič, spadli mi kazety, áno, môžeme jesť v kuchyni, na šampanské som nezabudol, dal som ho do chladničky. Predstav si, na jednej z kaziet som objavil ledva čitateľné označenie Hamburger 53. Najprv som ho rozlúštil ako Hamburg, ale veď v Nemecku som vtedy určite nebol. No potom mi svitlo.

Pstruh na masle bol skvelý. Pri konzumácii ryby býva dobrým zvykom milo mlčať, takže pri jedle sme toho veľa nenahovorili. Zaregistroval som iba Janettinu výčitku, keď som šampanské otvoril tak, že sa z neho ušlo aj obrusu.

Poloprázdnu fľašu som preniesol do izby a namiesto blúdenia po televíznych kanáloch v márnom hľadaní programu, na ktorom by sme sa zhodli, za pomoci starých nahrávok sme sa radšej vybrali na výlet do minulosti. Bol prvý, ale ako sa časom ukázalo, vôbec nie posledný.

Dlhé roky napodiv neovplyvnili kvalitu nahrávok.

– Bože, bolo to všetko tak dávno, – vzdychol som si pri pomyslení, že tie nahrávky vznikli pred päťdesiatimi rokmi. – Všimla si si, ako mlado, ako sexi znie môj hlas?

– Takého si ťa, žiaľbohu, nepamätám.

– Nazbieral som o Mariusovi kopu materiálu. No veľa z toho som nikdy nepoužil. Niečo som zlikvidoval sám, niečo mi vyhodil šéfredaktor, niečo padlo za obeť takzvanej vnútornej cenzúre. Tá vtedy fungovala na obidvoch stranách železnej opony. Predstav si, že dnes sa aj u nás pri Dunaji v našej brandži hovorí o etike, novej kultúre, novinárskej cti.

– Hovoria to aj tí, čo predtým písali, že tu všetci spávame pod mostmi?

– No, nie všetci, iba miestni nezamestnaní, ale tých vraj bola väčšina. Preto asi máte tu na Seine toľko mostov, – uškrnul som sa. – V mojom rodnom meste by to šlo ťažko. Za mojich mladých čias sme mali jediný. Ten pôvodný nám Nemci na konci vojny vyhodili do vzduchu. A potom nám ho Rusi postavili za výdatnej pomoci nemeckých zajatcov.

– Nevrátime sa k tej transplantácii?

– Prepáč... Asi nevieš, že začiatkom päťdesiatych rokov sa o nej popísalo naozaj všeličo... I ja som sa začal zaujímať o úspechy lekárskej vedy. No o tomto konkrétnom prípade som toho veľa nenapísal, hoci som na ňom dosť dlho pracoval. Ale to by bolo dlhé rozprávanie.

– To nič. Skutočne ma to zaujíma.

– Vieš, veľmi ma zobralo, že sa ten prípad skončil fatálne. Ťažko som prežíval, ako nezmyselne vyhasol jeden mladý život. Nešlo o nejaký experiment. Na začiatku bola nešťastná náhoda...

Rozhovoril som sa dosť nesústredene. Nebolo ľahké po takom dlhom časovom odstupe vysvetľovať, prečo som sa rozhodol nerozpisovať sa o tragédii mládenca, ktorého som si stihol obľúbiť.

Nakoniec som Janette prekvapil návrhom, aby sme si najbližšiu nedeľu urobili malý výlet.

– Nie ďaleko. Som si istý, že si v tej dedine, kam ťa chcem zobrať, v živote nebola. Bože, ako sa vlastne volá? Moment!

Zo zásuvky písacieho stola som vydoloval notes, zalistoval v ňom a po chvíli zvolal: Berthecourte... Vraví ti to niečo?

– Nie. Malo by?

– Nie. Je to obyčajná dedina, asi osemsto duší... Nebudem ťa napínať, je to Mariusova rodná dedina.

– Prosím, nie som proti. A čo si tam chceš pozrieť? Rodný dom svojho hrdinu?

– Ani neviem. Skôr miestny cintorín...

* * *

Iba akési chlapčisko sa zvedavo otočilo za autom s parížskou poznávacou značkou. Inak náš príchod do malej, ľudoprázdnej dediny nevzbudil pozornosť. Obec pretínala hradská, vedúca do najbližšieho väčšieho mesta Beauvais, centra departementu Oise, vzdialeného od nášho cieľa necelých dvanásť kilometrov.

Celú cestu z mesta do dediny som zámerne prešiel pomalým tempom, aby som si vryl do pamäti trasu, ktorou môj Marius chodieval do roboty zvyčajne na bicykli. No v ten nešťastný deň 16. decembra 1953 cestoval do Beauvais vlakom, na bicykel bolo už chladno a nemal chuť vracať sa domov z práce potme a v daždi.

Pred tabuľou označujúcou začiatok dediny Berthecourte som znížil rýchlosť a prstom ukázal na ňu. Janette nereagovala, cez okno auta mlčky sledovala domy kĺžuce sa v jej zornom poli. Netušil som, kde Renardovci bývali, zastal som až pri kostole a navrhol Janette, aby sme si šli pozrieť interiér kostolíka a miestny cintorín. Chcel som nájsť miesto Mariusovho posledného odpočinku.

Kostol bol, prirodzene, zavretý. Obišli sme ho a vošli do cintorína bráničkou, ktorej škripot nebol dvakrát príjemný.

Na náhrobných tabuliach, ako zvyčajne na dedinských cintorínoch, sa viackrát opakovalo niekoľko priezvisk, zo dva razy sme narazili aj na priezvisko Renard, no nebol medzi nimi nijaký Marius a dáta narodenia a úmrtia nenasvedčovali, že by mohlo ísť o jeho rodičov.

Míňali sme už druhý rad hrobov, keď sa zrazu spoza honosnej hrobky ako duch vynoril starký s paličkou v jednej a fajočkou v druhej ruke. Janette jeho nečakané objavenie trochu vyľakalo. No slušne sa pozdravil prvý a hneď sa pustil s nami do reči.

– Prepáčte, madame, prepáčte, monsieur, hľadáte niekoho, teda niekoho hrob, nošak?

Prikývol som. Keď sa starký dozvedel, o koho nám ide, pokýval hlavou, zhlboka si vzdychol a ukázal fajkou na koniec radu.

– Ach, áno, Marius... Viete, naša dedina je malá, všetci sa tu poznáme. Aj jeho si pamätám, chodil s bratom do ľudovej. Náš Marius sa stal na čas slávnym, smutno slávnym, chápete? Tamto leží, druhý hrob od konca, pri tej breze. Môžem vás ta zaviesť.

Naznačil som mu, že sa nemusí unúvať, ale on akoby ma nebol počul. Patril akiste k ľudom, čo sa nedajú odbiť, v snahe každému pomôcť.

Pomaly cupkal po chodníčku obchádzajúc kaluže. Rukou mlčky ukázal tu na jeden hrob, tu na druhý, a zakaždým povedal čosi o nebohom, upozornil nás, kde odpočíva jeho švagriná, kde jeho rodičia a bratranec so ženou.

– Viete, pán Robert nebol odtiaľto. Predstavte si, priženil sa k nám z Paríža, veru tak, bol rodený Parížan, no jeho starý otec tu vyrastal. Renardovcov tu odjakživa bolo veľa. Jeho ženička bola zlatá duša, – vychrlil náhlivo, aby nám stihol povedať čo najviac, kým dôjdeme k hľadanému hrobu. – Akiste viete, čo urobila pre záchranu svojho syna. Bola to zlatá duša, zopakoval. – No bolo to tak dávno. Ale náš pán farár nám ju dodnes pripomína ako vzor materinskej lásky. Písali o nej vtedy hádam všetky noviny, hovorili o nej aj v rozhlase a tuším aj v televízii, ale na to si už nespomínam. Mali sme už vtedy televíziu? – Odpovede sa nedočkal, medzitým sme už mlčky zastali pri skromnom pomníku. Na náhrobnom kameni som podľa fotografie hneď spoznal mládenca s hustými tmavými vlasmi a šibalskými očami.

Zrak mi skĺzol po dátach jeho narodenia a úmrtia a zaregistroval som aj ďalšie dve mená – Gilberte Renardová a Robert Renard.

Čísla vyryté pod ich menami veľa naznačovali. Pani Renardová prežila syna o tri roky, otec o štyri.

Bol som vďačný Janette, že nezabudla na kyticu chryzantém a na kahančeky, ktorých mihotavé plamienky nás vyprevádzali až po bráničku.

Tam na nás čakal starký, ktorý nás nechal pri hrobe Renardovcov samých. Odprevadil nás po auto, pričom stále opakoval, aký bol Marius fajn chlapec a jeho rodičia dobrí ľudia, ako Gilberte po odchode syna chodila denne k jeho hrobu, aspoň kým vládala. Túžila pobrať sa za synom. A keď starý Renard zostal sám, stal sa z neho odľud, od žiaľu sa upil.

Celou cestou do Paríža mal som pred očami tých osem čísiel ohraničujúcich Mariusovo nedlhé putovanie po tomto svete. Rok narodenia a smrti vyrytý do sivého mramoru stroho oznamoval návštevníkom cintorína v Berthecourte, že akýsi Marius Renard žil šestnásť rokov. Ani nie šestnásť...

Pohrúžený do spomienok som mlčky šoféroval a ticho v aute nás sprevádzalo skoro až domov. Nemusel som si namáhať pamäť, pred očami sa mi chvatne premietal smutný príbeh, ktorého hlavným aktérom sa stal Marius Renard. Ako som si len mohol myslieť, že z jeho utrpenia vyťažím sériu článkov, ktorými sa preslávim? Naozaj som chcel na seba upozorniť zverejnením rozhovorov s jeho rodičmi a informáciami, ktoré som získal od priateľa, zhodou okolností jeho ošetrujúceho lekára? Namýšľal som si, že zrekonštruujem a speňažím Mariusov životný príbeh, vlastne jeho finále, posledné týždne, dni, hodiny... Vtedy, pred rokmi, som si nekládol otázku, prečo to robím. No nenadišiel už čas nájsť odpovede aj na nezodpovedané otázky?

* * *

Na okraji rozrastajúceho sa mesta Beauvais vyrastal od leta roku 1952 dom, vlastne honosná vila miestneho majiteľa predajne áut a autoservisu. S príchodom jesene majiteľ stavebnej firmy znervóznel, že pre pomalé tempo prác novostavbu do Vianoc nezastrešia. Denne preto popoháňal tesárov, aby čo najskôr dokončili na dome krov, nech stavba zbytočne nezamoká.

Aj v to nešťastné decembrové popoludnie temné mraky prinášali od mora nepríjemné mrholenie prechádzajúce občas do studeného dažďa. A ten sa nepriamo pričinil o osudný zvrat v živote najmladšieho z partie tesárov. Práve jeho, Mariusa, poslal majster po ďalšie dosky. Mládenec ho bez slova počúvol a šikovne zostúpil dolu po rebríkoch spájajúcich lešenie. Liezol po nich už toľkokrát, že na priateľovu otázku, či mu nemá pomôcť, vyhlásil, že tých pár dosák vynesie aj sám. Aby sa nemusel po ďalšie hneď vracať, vyhodil si na plece o dve dosky navyše a potom, jednou rukou sa držiac rebríka, vystúpil do výšky prvého poschodia, po lešení urobil niekoľko krokov bez toho, aby sa chytil dreveného zábradlia. Vtom koncom dosák zavadil o múr, noha sa mu na mokrom lešení pošmykla, stratil rovnováhu – a nasledoval pád. Z hrdla sa mu vydral výkrik. Zletel na zem z výšky dobrých šesť metrov. Dopadol nešťastne na chrbát, pričom sa bolestne udrel o odstavenú miešačku betónu.

Majster začul Mariusov výkrik a hrmot padajúcich dosák, no to už mládenec ležal na kope piesku, ktorý trochu stlmil jeho pád, a ticho stonal.

– Chlapče, chlapče, počuješ ma? – prihováral sa mu vyľakaný majster. Prikázal mu, aby sa radšej nehýbal, a rozbehol sa zavolať pomoc. Od susedov, ktorí boli našťastie doma, zavolal do miestnej nemocnice, odkiaľ sľúbili hneď poslať sanitku. Onedlho sa už tichom mesta nieslo kvílivé trúbenie úrazovky.

Mariusových rodičov šokovala správa o synovom nešťastí. Prvým autobusom sa vybrali do mestskej nemocnice v Beauvais. Zo stručného odkazu, ktorý im tlmočil miestny pán farár, sa veľa nedozvedeli.

Nie veľmi ochotná sestrička Renardovcov stroho poučila, že nemá oprávnenie nikoho informovať o stave pacientov, majú si počkať na službukonajúceho doktora. Usadila ich na lavicu pred chirurgickou ambulanciou a sľúbila, že o nich povie pánu doktorovi, ktorý ich syna prijímal.

Po nekonečne dlhom čase, bezmála po polhodine napätého vyčkávania, ukázal sa na konci chodby mladý vysoký lekár a zamieril k Renardovcom.

– Som doktor Marat, – predstavil sa, – a vy ste zrejme rodičia toho mládenca, čo spadol z lešenia a popoludní ho k nám priviezli.

– Áno, pán doktor, som Robert Renard, a toto je moja žena Gilberte. Veľmi sa náš syn dochrámal? Bude v poriadku?

– Nepoteším vás, váš syn utrpel vážny úraz, rozsah poranení ešte upresňujeme. Leží na operačnej sále, doktor Warin zisťuje, či neutrpel okrem fraktúry, zlomeniny pravého predlaktia, rebier a rozsiahlych pomliaždenín nejaké vnútorné zranenie. Inak je jeho stav stabilizovaný, životné funkcie nie sú ohrozené.

Pani Renardová sa lekárovi so slzami v očiach poďakovala a poprosila ho, aby urobili všetko pre záchranu ich jediného syna.

Mladý doktor jej to, prirodzene, sľúbil, určite dajú ich syna dokopy, na ruku dostane trochu sadry a nejaký čas si u nich poleží, niekoľko dní bude mať ťažkosti s dýchaním. Hlavná vec, že hlava zostala celá. Zaváhal, či im nepovedať, že až po operácii budú múdrejší, no potom si to rozmyslel, načo rodičov zbytočne ľakať. Rozlúčil sa s Renardovcami s výhovorkou, že sa musí vrátiť na sálu.

Renard ho pristavil otázkou, či budú môcť syna po operácii vidieť. Doktor zaváhal, no potom prikývol s poznámkou, že musia byť trpezliví.

Mariusov otec dlho nevedel utíšiť vzlykajúcu manželku. Syn je v dobrých rukách, hlavu má celú, nohy si nedolámal. A ruka sa o pár týždňov zahojí, presviedčal ju vytrvalo. Syn sa vráti do roboty a bude si už dávať väčší pozor.

– Nieže mu budeš niečo vyčítať, otec, – vystríhala ho.

Nekonečne dlhý čas obidvaja nervózne pokukovali na dvere, či sa v nich niekto neobjaví. Mlčky, ako zhypnotizovaní sledovali pohyb ručičiek veľkých nástenných hodín, ktoré akoby z minúty na minútu čoraz pomalšie odkrajovali čas.

Pani Renardová sedela vedľa muža nepohnute, zdanlivo apaticky, nevšímala si okolie, iba pomalý pohyb jej pier naznačoval, že sa tíško modlí za synovu záchranu. Mučivé ticho prerušila prosbou, či by nemohol otvoriť vetrák, žiada sa jej trochu čerstvého vzduchu, charakteristický nemocničný pach jej nerobí dobre.

Ochotne jej vyhovel a potom mechanicky, ktovie už po koľký raz, prečítal text na sklenených dverách, zakazujúci vstup nepovolaným osobám.

Dvere sa konečne otvorili a zamieril k nim nevysoký muž v bielom.

Predstavil sa ako doktor Warin, zástupca prednostu traumatického oddelenia. Bol očividne unavený, končekmi prstov si šúchal kútiky očí. Upokojil ich informáciou, že to s ich synom nevyzerá zle. Nijaké komplikácie mu nehrozia, vyhlásil neveľmi presvedčivo. V prvej chvíli sa rozhodol neznepokojovať pacientových rodičov opisom jeho skutočného stavu. Nechcel ich rozrušiť tým, čo zistil pri kontrole vnútorných orgánov. Pri páde si totiž mládenec poškodil obličku. Rozsiahle krvácanie ho presvedčilo, že je prakticky nefunkčná, zničená, preto sa rozhodol pre okamžité radikálne riešenie. Bez váhania nefunkčný orgán vyoperoval.

Napokon sa odhodlal, že nebude pred rodičmi nič tajiť. Na otcovu otázku, čo to pre jeho syna znamená, upokojujúco odpovedal, že strata jednej obličky nemôže nijako výrazne ovplyvniť vitalitu ostatných orgánov, lebo druhá oblička jej úlohu stopercentne preberie. Mnohé lekárske kapacity sú dokonca presvedčené, že druhá oblička u ľudí je iba takzvaná fyziologická rezerva, poistka, dar prírody, čosi navyše. Sú známe prípady, že človek sa narodí iba s jednou obličkou, a kým sa nedostane do rúk doktorov, ani o tom nevie, žije plnohodnotným životom, pracuje, športuje, môže priviesť na svet zdravé potomstvo. Pri strate jednej druhá na seba prevezme úlohu zbavovať organizmus, laicky povedané, škodlivých látok. Mládenca už premiestnili na oddelenie intenzívnej starostlivosti, no tam nemá nik, okrem personálu, prístup. Pacient musí byť po operácii nepretržite sledovaný, navyše sa tým zabráni možnému prenosu infekcie, na ktorú je jeho oslabený organizmus citlivý. Sľúbil im, že o deň, nanajvýš o dva, budú môcť syna navštíviť.

S odzbrojujúcim úsmevom im dal svoje telefónne číslo s tým, že mu môžu zavolať okolo desiatej hodiny. Povie im, ako Marius strávil noc.

Na druhý deň označil doktor Warin Mariusov stav za uspokojivý. No popoludní už mali Renardovci dojem, že im doktor niečo tají.

Marius prežil v nemocnici už druhú nepokojnú noc. Sľubovaná úľava neprichádzala. Rodičia ho prišli pozrieť už dopoludnia. Tváril sa hrdinsky, no bolo na ňom vidieť, že má veľké bolesti. Doktor Warin ich nechal dlho čakať. Mladá sympatická sestrička im vysvetlila, že prebieha vizita, tak musia byť trpezliví. Usadila ich pred doktorovou pracovňou. Keď sa ho konečne dočkali, nepozval ich ďalej, iba na chodbe ich upokojil, že je všetko v poriadku, noc prežil Marius relatívne dobre.

Neprezradil im, že v prípade ich syna má vážny dôvod na znepokojenie. V noci mu prudko stúpla teplota, sťažoval sa na veľké bolesti, najmä v podbrušku.

Keď mu sestra, čo mala nočnú službu, oznámila, že pacient ešte nemočil, nevytlačil zo seba ani kvapku moču, znepokojil sa. Špecialistu urológa si ich nemocnica nemohla dovoliť a privolať odborníka pokladal za predčasné. Rozhodol sa pacienta vyšetriť a vyčkať do poobedia v nádeji, že jeho stav sa upraví.

Poobede bol nútený pripustiť, že treba niečo urobiť. Nevedel si vysvetliť, prečo Mariusova druhá oblička nevyprodukovala ani trochu moču. Žeby zlyhávala?

V tiesni si spomenul na kolegu zo štúdií, Paula Michona, ktorému sa po absolvovaní fakulty podarilo uchytiť v známej Neckerovej nemocnici v Paríži na urologickom oddelení.

Dovolať sa do Paríža sa doktorovi Warinovi podarilo až na druhý pokus. Obsah ich rozhovoru mi Michon neskôr zreprodukoval.

– Haló? Doktor Michon? Pozdravujem ťa, tu Warin, Michel Warin.

– Ahoj, Michel. Ako žiješ, kamarát? Odkiaľ voláš?

– Z Beauvais.

– Aha. Ešte stále si tam?

– Stále. To by bolo na dlhší rozhovor. Nevieš si predstaviť, aké pomery vládnu v takej provinčnej nemocnici. Keby tých pacientov nebolo, dalo by sa to vydržať, – pokúsil sa o žart.

– To je tvoja vina, že ich tam máte toľko, – pokračoval v jeho duchu doktor Michon. – Voláš len tak? Nechystáš sa do Paríža? Alebo máš nejaký problém? Tak von s tým!

– Žiaľbohu mám. Od rána na teba myslím, dlho som váhal, či ťa s tým mám obťažovať, či mi môžeš takto telefonicky poskytnúť konzultáciu. Do Paríža sa nechystám, náš primár je na akomsi kongrese v Ríme. Slovom, potrebujem tvoju radu. Alebo skôr pomoc. Mám smolu. Predvčerom tu istý mládenec, iba pätnásťročný, pri práci na stavbe...

Warin bol rád, že sa mohol zveriť so svojím problémom priateľovi, kolegovi zo štúdií. Spájali ich spomienky na študentské roky, dlhoročné priateľstvo, noci strávené nad skriptami, hororové zážitky zo skúšok, prax v nemocnici, ale aj chvíle neviazanej zábavy, výlety za mesto, tancovačky, žúry, večery strávené s peknými dievčatami, na partiu, do ktorej pribrali iba pekné medičky, na časy, keď vedeli presedieť hodiny pri jednom poháriku vína či pri šálke kávy na terase obľúbenej kaviarne, flirtovať s okoloidúcimi slečnami, z ktorých by asi mnohé stáli za hriech, a asi nie náhodou sa promenádovali v blízkosti lekárskej fakulty.

Warin dávno odpustil priateľovi, že mu typicky svetáckymi ťahmi, šarmom a lepšie podrezaným jazykom vyfúkol v poslednom ročníku peknú druhoročiačku. Michon sa s ňou neskôr rozišiel a nakoniec si vzal za ženu právničku, a tak sa po rokoch mohol na priateľa z mladosti s dôverou obrátiť. Počul o ňom, že sa v známej Neckerovej nemocnici dobre etabloval a pod dohľadom takej kapacity, ako bol profesor Hamburger, odborne vyrástol. Bez okolkov mu preto stručne vysvetlil, čo ho kvári, opísal Mariusov stav pred operáciou a komplikácie po nej. Pripustil, že pri riešení iných problémov, fraktúry, krvácania, pri podozrení z otrasu mozgu a možných vnútorných zranení asi trochu unáhlene odobral pacientovi ťažko poškodenú obličku. Bol presvedčený, že mladý organizmus sa s touto stratou vyrovná. Poznal predsa prípad basketbalistu, ktorému strata obličky neohrozila profesionálnu kariéru. Na druhý deň však zistil, že pacient nevylučuje moč. Nechápe, čo jeho odvod blokuje. Poprosil Michona, či by nemohol u Hamburgera vybaviť pacientovo prijatie. Na dôkladnejšiu revíziu močových ciest si totiž sám netrúfa...

Michon napodiv nemusel svojho šéfa dlho prehovárať. Prípad vidieckeho mládenca ho zaujal. Zahundral síce popod fúzy niečo o provinčných doktoríkoch, čo si s komplikovanejšími prípadmi nevedia rady, no podstatné bolo, že súhlasil s Mariusovým prevozom do Paríža.

Doktor Warin zatelefonoval na faru do Berthecourtu a požiadal kostolníka, ktorý zdvihol telefón, či by nezašiel k Renardovcom s odkazom, aby ho zavolali.

Tých niekoľko desiatok metrov na faru prebehla vyľakaná pani Redardová ani nevedela ako. V prvej chvíli myslela na to najhoršie. Keď Renard senior zistil, o čo ide, odpadol mu kameň zo srdca. Doktor Warin im totiž iba chcel oznámiť, že vybavil prevoz syna do Paríža, na svetoznámu kliniku, kde mu urobia zákrok, s ktorým nemajú v Beauvais skúsenosti. Ide o tú druhú obličku, ktorá nefunguje tak dobre, ako by mala. Je si istý, že s hroziacou komplikáciou si odborníci v Paríži poradia, tam už roky uskutočňujú oveľa zložitejšie operácie.

Ešte v ten deň, v neskorých popoludňajších hodinách, urgentná sanitka previezla Mariusa do hlavného mesta.

Skôr ako sa profesor Hamburger vybral k lôžku nového pacienta, zavolal si do pracovne doktora Michona a požiadal ho, aby mu zreferoval, čo stihol vyčítať z Mariusovho chorobopisu.

Nebolo toho veľa. Profesor mladšieho kolegu neprerušoval, len sa ho spýtal, čo si o prípade myslí. Michon sa zmohol iba na priznanie, že nie si je istý.

– Ako by ste si mohli byť niečím istý, keď ste pacienta ešte nestihli poriadne vyšetriť, – zarazil ho profesor namosúrene. – Použili ste nepatričný výraz. Ak chceme tomu mládencovi pomôcť, musíme si byť celkom istí, jasné? Ukážte mi ten chorobopis! – Zalistoval v ňom. – No, z toho veľmi nezmúdrieme. Pozrime sa na to, čo nám prezradí röntgen! – Pri skúmaní snímok zahundral, že čosi také nekvalitné už dávno nevidel. – Ani sa nečudujem, že sa ten váš podarený kolega z nich nevysomáril.

Ako na zavolanie zaklopal na dvere pracovne doktor Delimon, profesorov zástupca. Profesor ho hneď zaviedol k regatoskopu, na ktorom svietili Mariusove snímky.

– Pozri sa na to a úprimne mi povedz, či vidíš na nich niečo zvláštne.

Doktor Delimon sa na ne skúmavo zahľadel. Sústredene hľadal tiene obličiek, aby sa nakoniec priznal, že zo snímok veľmi nezmúdrel.

Profesor nechcel kolegu pred Michonom poúčať, veď sám si nebol istý, prečo pacientova oblička zlyháva, prakticky prestala pracovať. Pritom močovod vyzerá v poriadku. Po odstránení jednej zničenej obličky však druhá nedokázala vylúčiť z pacientovho tela ani mililiter moču. Bolo jasné, že pacientovi hrozí ťažká urémia, otrava organizmu, ktorá nemôže skončiť inak ako fatálne. Podľa chorobopisu hladina urey vystúpila už na tri gramy, na hodnotu, ktorá by musela rozrušiť aj študenta medicíny.

Doktor Michon svoje znepokojenie vyslovil nahlas.

– Vás to znepokojilo? Výborne! Aj vášho podareného priateľa?

Inak by sme tu toho mládenca asi nemali, zaprotestoval Michon v duchu.

– Asi nie. No znepokojenie je slabé slovo, nemyslíte? Počujte, a čo katéter? Nepokúsil sa ho zaviesť?

– Nedal sa zaviesť, – šepol previnilo Michon, akoby za to mohol on. V chorobopise nie je o tom zmienka, ale do telefónu mi povedal, že sa o to pokúšal, ale opakovane narážal na akúsi prekážku.

– Akúsi? Prekážku? – zatiahol profesor ironicky. – Počul si to?

Aj doktora Delimona popudil kolegov laický slovník.

Profesor si svojím typickým pohybom pohladkal briadku. Na chvíľu sa uprene zadíval na inkriminovanú snímku močovodu, vrátil sa za stôl, aby po pauze prekvapil prítomných otázkou, o ktorej by akiste každý novinár napísal, že ňou trafil klinec po hlavičke.

– Počujte, vážení, a čo ak ten mládenec má od narodenia iba jednu obličku? Čo ak máme do činenia s typickým prípadom aplázie? Urobte mi, prosím, poriadne snímky, ale okamžite, – zavelil hlasom nepripúšťajúcim diskusiu.

Netrvalo dlho a profesor Hamburger mohol detailne skúmať nové röntgenové snímky. So zle skrývaným triumfom v hlase spustil na nevinného Michona:

– Čo mi poviete teraz, pán kolega? Dúfam, že vám je to už jasné. Pozrite, ani stopa po obličkovom tieni. Žiaľbohu, moje podozrenie sa potvrdilo.

Mal sto chutí sa spýtať, či náhodou jeho podareného priateľa neučil. Pre istotu sa zdržal uštipačného komentára. Iba spod okuliarov hodil na Michona vyčítavý pohľad skôr, ako mu položil zbytočnú otázku:

– Viete, čo to znamená? Všimli ste si láskavo, že po druhej obličke niet ani stopy? Ten chudák ju nemá a nikdy ju ani nemal. A zásluhou neuváženosti a nezodpovednosti istého fušera už nemá nijakú. Toho mládenca odsúdil na pomalé, kruté umieranie, to vám je, dúfam, jasné!?

Boli to slová prezrádzajúce nielen rozhorčenie profesionála, ale i výbuch nemohúcnosti či zlosti nad krutou hrou prírody.

No profesor Hamburger nepatril k ľuďom, čo sa tak ľahko vzdávajú.

Už v tých chvíľach uvažoval o riešení, o ktorom doktor Michon nemohol tušiť a rovnako netušil, že sa o ňom čoskoro dozvie...

* * *

Mariusova matka pri prvej návšteve syna na urologickom oddelení Neckerovej nemocnice prejavila nezvyčajnú statočnosť. Doktor Michon mal s Renardovcami otvorený rozhovor, pričom sa nepokúšal zvaliť vinu na kolegu Warina. Pani Renardová nedobiedzala otázkami, ani doktorovi Warinovi nevyčítala jeho krok, pripustila, že išlo o nešťastnú zhodu okolností, chybu, ktorej sa dopustil v časovej tiesni. Mariusov otec mal na vec iný názor, v duchu sa zastrájal, že to tak nenechá a zistí si, či za to nemôže doktora žalovať. No nikdy sa o to nepokúsil... Videl na manželke, ako ju udalosti posledných dní vzali, ako trpí pre syna, ako ju ubíja neistota, obava o život jediného potomka. Pritom však nezabudla vyjadriť vďaku parížskym doktorom, že sa ujali jej syna. Bola prekvapená rozľahlým nemocničným areálom, početnosťou personálu i ochotou doktora Michona, do ktorého opatery zveril profesor Hamburger ich syna. Ten ich cestou k Mariusovmu lôžku upozornil, aby sa nezľakli jeho výzoru, krvavých podliatin po transfúziách a injekciách a viacerých prístrojov, na ktoré ho museli napojiť.

Prvé stretnutie bolo dojemné, matka so synom si rozumeli aj bez slov. Marius priškrteným hlasom tíško poprosil matku, aby neplakala, aby sa o neho nebála, vie, že je v najlepších rukách, je to tu úplne iné ako v Beauvais. Mrzí ho len jedno, že ho tu nebudú môcť rodičia častejšie navštevovať.

Matka ho ubezpečila, že sa rozhodli zostať niekoľko dní v Paríži, prichýlila ich otcova sesternica, teta Madeleine, tá, čo býva v dome, kde otec vyrastal. Aspoň v meste stihnú urobiť vianočné nákupy, dodala s krivým úsmevom. Syna vrúcne pobozkala, pohladkala po ruke, dlaňou priloženou na čelo nenápadne zistila, či má stále vysokú horúčku. Na otázku, čo ho najväčšmi bolí, Marius sa úprimne priznal, že všetko. Keď zbadal matkin úľak, rýchlo dodal, že je to už lepšie.

Otec toho nikdy veľa nenahovoril, zato matka sa syna všemožne usilovala povzbudiť, nezabudla mu odovzdať pozdrav od tety, od susedov, od pána farára, kamarátov, i jeho majstra, ktorého veľmi mrzí, čo sa stalo, vyčíta si, že na neho nedohliadol. Pokúsila sa ho upokojiť starým príslovím o nešťastí, ktoré nechodí po horách. Ak ho do Vianoc nepustia, majster sľúbil, že ho príde navštíviť, len čo sa dostane z najhoršieho.

Keď doktor Michon odišiel, Marius ju utvrdil v presvedčení, že zrejme ide o dobrého doktora a milého človeka, že pri takej opatere sa mu iste rany rýchlo zahoja a horúčka klesne. Vie, že sa mu ťažko dýcha i hovorí pre narazené rebrá. Gilberta si dala pozor, aby nepovedala slovo zlomené, nebola si totiž istá, čo všetko doktori synovi o následkoch pádu prezradili. Pokúsila sa ho utešiť, že mal vlastne šťastie, zlomil si pravú ruku a on je predsa ľavák, sekeru drží v ľavej ruke, a to je hlavné.

Mariusov otec obdivoval manželkinu zhovorčivosť, jej schopnosť so synom vtipkovať, no videl, koľko úsilia ju to stojí. On synovi dokázal povedať iba toľko, aby sa držal, je predsa Renard. A trochu bolesti musí ako chlap vydržať.

Chlapec mu pritakal, no dodal, že si vie predstaviť aj lepšiu zábavu ako vylihovať v nemocnici. Keď pripravené témy rodičia vyčerpali, Marius sa im priznal, že napriek liekom, ktorými ho kŕmia, bolesť neustupuje, nechápe, prečo sa s ním svet často krúti, je hrozne smädný, no sestričky majú príkaz iba mu navlhčiť pery. Keby vedeli, ako horí, aký je smädný, ako túži po pohári studenej studničnej vody!

Keď sestrička vyšla z miestnosti, pani Renardová sa zľutovala nad synom a dala sa mu napiť trochu čajíka, dúfajúc, že tým nič nepokazí. Naivne sa utešovala, že mal proste pech, keby nebol dopadol na tú prekliatu miešačku, nebol by sa tak dochrámal, nepoškodil si aj vnútornosti, nemuseli ho doktori otvoriť a urobiť mu v bruchu poriadok. Netušila, či mu doktor Michon prezradil skutočný dôvod jeho bolestí a vysokej horúčky.

Doktorovi Michonovi bola prostá vidiecka žena sympatická, no nemal ju čím potešiť. Istú nádej jej vlial iba konštatovaním, že sa im podarilo zistiť príčinu synových problémov, s ktorými sa musia popasovať.

Pani Renardová požiadala muža, aby sa so synom rozlúčil, badá na ňom, že ho ich prítomnosť vyčerpáva. Poslala ho zistiť, či sa profesor Hamburger už vrátil. Rozhodne by sa s ním mali pozhovárať.

Úzkosť, ktorá zadúšala Mariusovu matku, bola prirodzeným dôsledkom neistoty a obáv, ktoré sa už nemerali na hodiny, ale na dni. Neúnavne vysedávala pri synovom lôžku a len čo otvoril oči, prihovárala sa mu pokojným, láskavým tónom, pokúšala sa zaviesť rozhovor na najrozličnejšie témy, cítila, že jej hlas pôsobí na syna upokojujúco. Mala dojem, že stačí, ak mu priloží na rozpálené čelo ruku, hneď pocíti úľavu.

Keď vysilený Marius upadal chvíľami do nepokojných driemot, úpenlivo prosila Matku Božiu o pomoc a Najvyššieho o odpustenie, že upadá do zúfalstva, beznádeje, desí ju myšlienka, že by si dobrotivý Boh mohol jej syna povolať k sebe. To by bol najťažší trest, aký môže matku postihnúť.

Doktor Michon na opakovanú prosbu nešťastných rodičov sľúbil, že sa pokúsi vybaviť, aby ich profesor prijal.

Všemocný šéf kliniky vedel, že ho čaká neľahký rozhovor. Odvtedy, čo sa potvrdila jeho diagnóza, nemohol tajiť, že Mariusov život je ohrozený a zachrániť ho môže iba jediné. To slovo radšej nevyslovil, hoci sa tým v duchu vážne, intenzívne zaoberal, no nechcel hneď navrhnúť riešenie, ktoré pokladal za radikálne, nesmierne nebezpečné, no nie nerealizovateľné.

Už samotný interiér profesorovej pracovne vyvolával v náhodnom návštevníkovi rešpekt. Klasický nábytok z tmavého ebenového dreva, ktorý zdedil po svojom predchodcovi, obrovský písací stôl so stohmi chorobopisov, čierny telefónny prístroj, starodávna bronzová lampa so zeleným tienidlom, impozantné vyrezávané kreslo, súprava pier a zastrúhaných ceruziek, to všetko vytváralo osobitnú atmosféru serióznosti a dôležitosti, na čo si trochu márnivý profesor potrpel. Inak bol známy svojou odmeranosťou, precíznosťou, hraničiacou s punktičkárstvom, ba občas až nevľúdnosťou vo vzťahu k svojim podriadeným, od ktorých vyžadoval zanietenosť v práci, vysokú odbornosť a sebadisciplínu. No k rodinným príslušníkom pacientov býval profesor zväčša prekvapujúco vľúdny.

Keď doktor Michon uviedol manželov Renardovcov do jeho pracovne, vstal spoza stola, vykročil im v ústrety, podal obidvom ruku a usadil ich do hlbokých kožených kresiel. V jednom z nich sa subtílna pani Renardová skoro stratila. Sám sa vrátil za stôl, nie úmyselne, aby si zachoval od nich odstup, skôr zo zvyku. Chcel mať poruke potrebné papiere a telefón. Jeho lekársky tím si na to už zvykol. Podriadeným ponúkol miesto iba pri dlhších poradách, stretnutiach pred veľkou vizitou alebo pri príprave zložitejších operácií. Vyhol sa tak aj dlhým nepríjemným debatám s neodbytnými návštevníkmi.

Jemným gestom Michonovi naznačil, že ho nechce zdržiavať. To znamenalo, že si neželá, aby bol svedkom jeho rozhovoru s Renardovcami. Na polceste ku dverám ho pristavil otázkou, či operácia pani X bude v plánovanú hodinu. Michon ho dobre poznal a vedel, že mu ju nebude potrebné pripomenúť. Len sa poistil, keby sa rozhovor príliš preťahoval.

Len čo sa za Michonom zatvorili dvere, profesor sa Renardovcom ospravedlnil, že sa im nebude môcť dlhšie venovať. Onedlho ho čaká zložitá operácia, na ktorú je pacientka už pripravená. Potom bez prechodu prešiel priamo k veci. Nič nezastieral, bez okolkov ich informoval, že v Mariusovom prípade urobil neodpustiteľnú chybu doktor Warin. Jeho zákrok, odstránenie rozmliaždenej obličky označil za nešťastný krok. No oni sú tu na to, aby naprávali chyby iných. Boli to tvrdé slová a Renardovci ho hneď nepochopili. Vysvetlil im, že narodenie dieťaťa s jednou obličkou je skutočne výnimočné. Ak človek zhodou nešťastných okolností príde aj o ňu, je to vážny, donedávna neriešiteľný prípad. Preto sa rozhodol zvolať malé konzílium, potrebuje sa poradiť s kolegami od fachu. Spolu budú hľadať východisko a dúfa, že ho nájdu, že sa dohodnú na správnom postupe.

Renardovcov profesorove slová neupokojili, skôr naopak. Rozlúčil sa s nimi s tým, že na druhý deň popoludní sa môžu u neho zastaviť, už budú múdrejší...

Na Paríž už dávno padol decembrový súmrak a manželia Renardovci sedeli mlčky na konci dlhej, ponurej nemocničnej chodby na tvrdej lavici pod vysokým oknom s výhľadom na pustý nemocničný dvor. Pani Renardová sa po rozhovore s profesorom nevedela dlho spamätať. Muž ju až po dlhom prehováraní prinútil, aby zašli do neďalekého bistra niečo zjesť. Vracať sa krížom cez celý Paríž k Madeleine sa ani jednému nechcelo. Pánu Renardovi nebolo príliš do reči, no naliehal na manželku, aby sa pokúsila dostať niečo do seba, veď od rána nejedla.

* * *

Koniec ukážky

Table of Contents

Start