Martina Solčanská

POČKÁM

TU NA TEBA

Martina Solčanská

Počkám tu na teba

Text © Martina Solčanská 2009

Jacket design © Viera Fabianová 2009

Slovak edition © Ikar 2009, 2011 (elektronická verzia)

Redigovala Nataša Ďurinová.

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 12. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2585-5

A d a m   Š a n g a l a

Žofka sa spokojne usadila na zošite. Mirka sa usmiala, pokrútila hlavou a zdvihla mačke chvost, aby aspoň videla zadanie úlohy, keď jej už milované zviera zabránilo porovnať úlohu s predchádzajúcim príkladom. Keby to videla mama, hnevala by sa. Nepáčil sa jej Žofkin zlozvyk usadiť sa Mirke na zošit či učebnicu a vynucovať si tak pozornosť. A Mirka mačku nevyháňala, takže štvornohé stvorenie bolo čoraz drzejšie.

„Keď si píšeš úlohy, zatvor sa do izby,“ prikazovala jej mama. Ale teraz tu mama nebola, a tak Žofka mohla sledovať, ako sa jej panička trápi so zlomkami. Mirka odsunula mačkino tučné telo a pustila sa do rátania posledného príkladu. Báseň sa naučila už včera, takže keď vyráta posledný zlomok, môže pokojne hodiť tašku do kúta a mať voľno. Koniec! Žofka si zívla a Mirka sa pustila do hladkania jej huňatého kožucha. Mačka začala priasť. To je to, čo mala najradšej. Mame sa nepozdávalo, keď si Mirka priniesla od starkej malé mraučacie klbko. Podľa nej zvieratá do bytu nepatria. Ale s kým má Mirka tráviť voľný čas, keď je mama ešte v škole? Dnes má konzultačné hodiny a to bude nadlho. A odkedy má Peťa dvojčatá, tiež na ňu nemá čas. Musí na ne dohliadať, hoci Mirka jej uvrieskané ružové uzlíky veľmi závidela. Čo by ona dala za to, keby mala bratov! Alebo sestričky. To by bolo mať doma dve sestry, tak by boli doma štyri baby. To by bola fakt zábava. A Žofka by sa pokojne mohla vrátiť ku starkej na Oravu. Mama by už nefrflala, že sú všade jej chlpy. Mirka pravou rukou hladkala mačke chrbát a tá spokojne priadla. Dievča sa rozhliadalo po detskej izbe. Kde má mobil? Prezvoní Peťu, možno bude môcť zájsť na skok. Jej najlepšia kamarátka býva o poschodie nižšie zošikma a zvyčajne sa dohovárali tak, že jedna či druhá vyšli na balkón a zakričali na seba. Ale odkedy u Tokárovcov pribudli Martinko a Milanko, s kričaním museli prestať. A tak nastúpila na rad technika. Žofka nahnevane vyprskla, keď Mirka zanechala hladkanie a šla do kuchyne. Spomenula si, že mobil nechala v kuchyni. Mama jej volala, aby jej vysvetlila obsah chladničky. Keď pôjde zo školy, zastaví sa na nákup. Mirka si od nej vyprosila mrazenú pizzu, už dávno ju nemali na večeru, tak prečo si dnes neurobiť slávnosť? Vykrútila kamarátkino číslo, nechala jedenkrát zazvoniť a zložila. To bol ďalší dohovorený signál. Ak Petra odzvoní, môže k nim zájsť, pretože na bratov netreba dávať pozor. Martinko a Milanko onedlho dovŕšia rok a ustrážiť dvojčatá, ktoré sa práve rozhodli objavovať svet alebo lepšie povedané trojizbový byt Tokárovcov, bolo nad ľudské sily. Čakala opretá o kuchynskú linku. Žofka sa zjavila medzi dverami a vysielala k svojej paničke nenávistné pohľady. Nechápala, prečo ju prestala hladkať, to jej neodpustí do konca jej posledného deviateho mačacieho života. Mačka sa rozhodla dať Mirke najavo, čo si myslí o jej nevhodnom správaní. Majestátne sa poprechádzala po kuchyni a potom sa vyparila. Mirku to však netrápilo, mobil práve zavibroval a to znamená, že dvojčatá spia a Petra sa môže venovať kamarátke. Mirka vytiahla z vrchnej poličky univerzálny papierik Som u Petry a položila ho na kuchynskú linku. Načo písať zakaždým nový oznam? Mama sa smiala, že raz sa lepšie pozrie a zistí, že na papieriku je napísané Som u Petra, a vtedy zistí, že jej malé dievčatko už dávno nie je malé. Keď to mama povedala prvýkrát, Mirka zagánila, pretože jediný Peter, ktorého poznala, bol Peter Ujhely z áčky a rozhodne nevie, čo by uňho robila. Je tak trochu zabrzdený a nebaví sa s ním takmer nikto z triedy. Mirka si nasunula šľapky, kľúče zobrala z poličky a vybehla na schodisko. Peťa už pravdepodobne stála za dverami, pretože otvorila skôr, ako Mirka stihla zaklopkať.

„Spia?“ spýtala sa pre istotu.

Petra zagúľala očami: „Ale nie, oco ich vzal na prechádzku, a tak je tu chvíľu ticho.“

Asi to predsa len nebude taká výhra mať doma malých bratov. V obývačke Mirka zazrela pani Tokárovú. V televízii bežala akási telenovela, ale domáca pani nevenovala žiadnu pozornosť ľúbostným problémom Juanity a Josého. Minúty slobody si užívala hlasným pochrapkávaním. Petra rýchlo zatiahla kamarátku do izby a potichu za sebou zavrela.

„Pozri sa, akú esemesku som dostala,“ vyslovila mierne teatrálne a otrčila Mirke pred nos mobil.

„Chcel by som s tebou chodiť. Adam,“ prečítala Mirka a vyjavene pozrela na kamarátku: „Aký Adam? Žiadneho nepoznám.“

Petra si vzala späť svoj mobil, chvíľu naň hľadela, akoby jej esemeska dokázala odhaliť ešte niečo nové, a pokračovala rovnako dramatickým hlasom: „Veď práve. Poznám dvoch, aj to len tak trochu. Keď som minulý rok chodila na stolný tenis, bol tam jeden Adam. Taký ulízaný blondiak. Vôbec nevedel povedať „r“. S druhým sme boli pred dvoma rokmi na dovolenke. (Osudná dovolenka! Martinko a Milanko boli splodení počas horúcej talianskej noci.) Ale vôbec som sa s ním nebavila. Tak neviem.“

„Ktorému si dala telefónne číslo?“ Mirke sa zdalo riešenie záhady jednoduché.

„Ani jednému. A v Taliansku som mobil ešte nemala.“ Petre sa hranie svojej životnej tragédie veľmi pozdávalo a vety takmer slabikovala. Nezabudla ani na krútenie hlavou.

„Mohli ho od niekoho získať... Kto ťa pozná a tak...“

„Už som tiež nad tým premýšľala. V tom prípade by prichádzal do úvahy Adam číslo jeden. S deckami zo stolného tenisu sa ešte stretávam a pokiaľ viem, jeho tento šport ešte baví.“

Mirka sa zasmiala. Petra bola majstrom v navštevovaní krúžkov. V Nitre sa nevyskytol nijaký, v ktorom by sa Petra Tokárová neobjavila. Stolný tenis, flauta (ešteže nekúpili klavír), výtvarná, tanečná, šachový krúžok, turistický oddiel, mladá gazdinka a... Petrin otec len ďakoval Bohu, že v Nitre nie je žiadny horolezecký krúžok. Petra vyhlásila, že možno to by bol ten pravý a podľa nej by sa na Zobor dalo šplhať. V každom prípade Petru posledné mesiace držal vo svojich osídlach sen o doskách, ktoré znamenajú svet. Herci od Bagara nemali vášnivejšiu fanúšičku. Po každom navštívenom predstavení čakala s pamätníčkom pri zadnom vchode a vytrvalo žobrala autogramy. Milovala predovšetkým Milana Ondríka a odkedy sa objavil v klipe Desmodu, bola presvedčená o jeho hereckom supertalente. Kto iný by vedel zahrať takého chrapúňa? Och, nemohol by jej tú esemesku poslať práve Milan?

„Tak to bude ten,“ uzavrela Mirka pátranie.

„Nie,“ Petra ohrnula spodnú peru, „vôbec sa mi nepáči. Ten z Talianska je lepší, aj keď vôbec nerozprával. Ja chcem ukecaného chlapa.“

„A čo keď to bude úplne neznámy Adam? Niekto, koho len stretávaš a nevieš, že sa volá Adam? Veď vieš, že niektorí sa volajú len prezývkami,“ uvažovala Mirka.

„Aj túto možnosť som prebrala,“ vzdychla si Petra. Mala to naozaj ťažké. Niekto chce s ňou chodiť – tomu by sa ona vôbec nebránila –, lenže, kto je Adam, netuší.

„Kedy si dostala esemesku?“ Mirka objavila ďalšiu slamku nádeje.

„Asi pred hodinou.“ Petre sa táto informácia na rozlúštenie identity tajného ctiteľa nezdala vôbec dôležitá, to po čase uznala aj Mirka.

„Tak mu odpíš. A keď sa ozve, možno zistíš, kto to je.“

„Rovnaký nápad som mala aj ja.“ Petra si zobrala z písacieho stola akýsi papier. „Už som si pripravila, čo by som mu napísala. Chcela som ísť za tebou, aby si mi pomohla vybrať správnu odpoveď.“

Mirka žasla nad kamarátkiným odhodlaním, ale na druhej strane treba uznať, že odpoveď si treba riadne premyslieť, čo ak nejakým nevhodným slovkom zničí svoju celoživotnú šancu?

„Počúvam.“

„Odpoveď číslo jeden,“ Petra bola v dramatizovaní naozaj majster: „Nebránim sa tomu. Kde navrhuješ prvé rande?“

„To je príliš... “

„Počkaj,“ skočila jej Petra do reči, „najprv ti prečítam všetky odpovede a potom mi povieš. Takže to bola odpoveď číslo jeden. Dva: Nejdeš na to nejako zhurta? Veď sa ani nepoznáme. Odpoveď číslo tri: Prepáč, ale ktorý Adam si? Štvrtá a posledná: Mám chalana, sorry, snáď nabudúce.“

„Nemáš chalana.“

„To viem,“ Petra sa ovievala papierom, „tak ktorú odpoveď mu mám napísať?“

„Ukáž mi to ešte raz!“ Mirka zobrala kamarátke z ruky papier a zrakom preletela ešte raz všetky odpovede: „Daj tú trojku. Je pravdivá.“

„Tá sa mi najmenej páči.“

„Tak... dvojku, keď ťa bude naozaj chcieť, bude otravovať a možno zistíš, ktorý Adam to je.“

„To môžem dať aj štvorku. Keby som sa mu naozaj tak strašne páčila, tak by mu nevadilo, že mám chalana a pokúsil by sa prebrať ma.“

Mirka sa uškrnula, Petra je fajn kamoška, ale niekedy ju naozaj šokovala.

„Dám jednotku,“ vyhlásila Petra a vzala do rúk mobil, ktorý medzitým odložila na stôl.

„Peťa, tú rozhodne nie.“

„Ale mne sa páči najväčšmi. Veď som ju aj prvú vymyslela. A čo vymyslím prvé, je vždy najlepšie.“

„A čo keď ťa na to rande naozaj pozve?“ Mirke sa odpoveď číslo jeden naozaj nezdala a s obavami sledovala kamarátku, ktorá už ťukala do mobilu.

„Pôjdem a zistím, ktorý to je. To je najlepšie a najjednoduchšie. Mohla som to spraviť už pred hodinou.“ Dopísala esemesku, ale pokyn odoslať ešte nestlačila. Zopár uvážlivých mozgových závitov jej v tom bránilo. Čo keby predsa len použila odpoveď číslo tri? Tá jediná je pravdivá a pravdou nikdy nič nepokazíš. Ale čert aby to vzal! Mladá je len raz. Odoslať stlačené.

„Mohli by sme ísť na prvé rande do divadla. Na Šangalu.“

„Lístky sú dosť drahé,“ pochybovačne vyslovila Mirka a v duchu sa zaoberala možnosťou, že by takúto esemesku dostala ona. Čo by urobila? Pravdepodobne by použila odpoveď číslo tri alebo by mu neodpísala vôbec. Načo míňať kredit?

„Ale Šangala je Adam. Nechápeš tú symboliku?!“ Ďalšou Petrinou záľubou okrem prehnaného dramatizovania bolo časté používanie cudzích slov. Našťastie, používala ich správne.

„Teraz mi neostáva nič iné len čakať. Dúfam, že odpíše skoro, lebo sa zbláznim. Čo myslíš, čo sa oblieka na prvé rande?“

Mirka pokrútila hlavou. Naozaj netušila, čo sa oblieka na rande, a to nielen na prvé. Keď pôjdu na Šangalu, asi by mala zo skrine vytiahnuť univerzálny sviatočný kostým. Lenže, čo na tom, keď príde v rifliach a tričku? Niektorým neprekáža chodiť tak do divadla. Ale načo si nad tým lámať hlavu? Žiadne rande nebude. Niežeby ho kamarátke nežičila, ale rande s akýmsi Adamom jej prišlo hlúpe.

Tresk. A ešte raz. Mirka pozrela hore. Presne vedela, čo to znamená. U Belianských sa začína pravidelná výmena názorov, ktorú poznali nielen Tokárovci odspodu, ale, prirodzene, aj Mirka s mamou odvedľa.

„Bože,“ Petra prevrátila oči, „zasa vystrájajú. Tri dni tu bol pokoj. Som ti hovorila, aký randál robili cez víkend? Zobudili malých. To bolo revu. Oco im šiel vynadať a nakoniec bol takmer on na vine.“

Mirka prikývla, hoci víkendového predstavenia boli s mamou ušetrené, boli na Orave u starkej.

„Naozaj nechápem, prečo sa nerozvedú,“ Petra napodobnila hlas svojej mamy, „celému domu by sa uľavilo.“

„Môžeš mi vysvetliť, kde si bol celú noc?“ začuli obe dievčatá zhora. Pani Belianská disponovala výrazným hlasom a panelákové steny taktiež neboli veľkou prekážkou. Odpoveď však nepočuli. V podstate ich nezaujímala, stále to isté. Už sedem rokov. Belianskí mali len jedno dieťa – ukážkovú šesťročnú zlatovlasú Alenku. Mirkina mama ju dostala v septembri do triedy, dosť sa toho obávala. ,Ale keď mi Pán Boh doprial tento kríž, treba ho prijať,' vyslovila s hlbokým povzdychom. Alenka chodila do školy každý deň v iných, zvyčajne bledých, šatočkách a každý deň odchádzala zababraná od atramentu, plastelíny, farebných kried či škvary z ihriska. Netrvalo dlho a Belianská sa zjavila v škole (ako keby sa nemohla zastaviť u nich doma) a vyhadzovala Mirkinej mame tú špinu na oči. Ako sa to učia, keď je každý deň špinavá? Možno by Alenka mala chodiť do školy len v nohaviciach a v tričku. No určite, vyprskla Belianská, ako nejaká žobráčka. Ale povedzte matke, že jej dieťa je naj nevychovanejšie a najneschopnejšie z triedy. Nedávno si pritláčala hrudku modrej plastelíny na hruď, lebo bledoružové šaty sa jej videli byť všedné. No vzor nevyšiel. A šúchanie nohami po čiernej škvare na školskom ihrisku sa jej zdá byť najväčšia zábava pod slnkom. Ani v učení nevynikala. Návšteva číslo dva: Pani učiteľka, dávate im veľa úloh. Veď sú to ešte len prváci. S Alenkou píšeme úlohy celé popoludnie. (Tie dva riadky lastovičiek a vyfarbovanie zeleniny a ovocia v pracovnom liste? Modrá paprika?) Nemohlo mať to dieťa odloženú školskú dochádzku? Nie, nemohlo. Alenka nie je žiadne postihnuté dieťa. A tak stále dokola. Mirka si spomenula, že mama má pravidelné konzultačné hodiny, ale Belianskí – podľa neutíchajúceho kriku – na nich nie sú. Mama má šťastie, pretože by sa opäť dozvedela o ďalších svojich pedagogických nedostatkoch. Krik od Belianských však prehlušil plač z chodby.

„Už sú tu,“ Petra vystrúhala nešťastnú tvár a otvorila dvere na chodbu. Jej otec práve vyťahoval z obrovského kočíka vreštiace dieťa (je to Martinko alebo Milanko?) a podával ho ešte stále ospanlivej Petrinej mame.

„Nemohli ste byť vonku dlhšie? Chcela som poumývať podlahu,“ vzdychla si.

„Dlhšie?“ odfrkol nespokojný pestún. „Reval takmer celý čas. Čudujem sa, že Martin nezačal tiež.“ Aha! Čiže plakal Milanko.

„Pozrel si sa, či nie je mokrý?“

„Pozrel, nie je. Ani jesť nechcel. Asi to budú opäť zuby.“

„No čo sa deje, môj maličký?“ Petrina mama hladkala Milanka po hlavičke a mierila s ním do spálne.

„Dobrý deň,“ pozdravila Mirka a pristúpila ku kočíku.

Martinko sa práve pokúšal vopchať si do úst celú päsť, ale keď zbadal rozžiarenú Mirkinu tvár, vytiahol si ju a ukázal Mirke svoj nedokonalý jednoročný chrup. To by bolo úžasné mať doma takéhoto malého brata! A postačil by naozaj len jeden. Nemohli by im Tokárovci jedného venovať?

„Nechcela by si si jedného zobrať domov?“ Petrin otec jej dokázal čítať myšlienky.

„Chcela,“ vyhŕkla.

„Iste a o pár hodín by ste nám ho vrátili, ešte by ste nám aj zaplatili,“ smial sa.

Mirka brnkala Martinkovi po nose a on ju odmeňoval obrovským úsmevom.

„Nevrátili. Nechali by sme si ho navždy. Aj oboch.“

„Čudujem sa, že si mama za tie roky nikoho nenašla. Už si mohla mať dávno súrodenca. Veď je to stále kočka.“

Mirka nebrala reči Petrinho otca vážne a naďalej sa zabávala s Martinkovým nosom. Vždy keď sa objavila u Tokárovcov a hlava rodiny bola doma, neodpustila si na ňu a jej mamu poznámku. Dievčatá z Oravy. To je vidieť! Sú zdravé! Choroby sa k nim ani nepriblížia. Ani gram tuku na tele. (Toto nie je práve najvhodnejšia poznámka, pretože Petina mama zvádza celoživotný boj s diétami a po dvojčatách už asi definitívne prehrala.) Skaderuka-skadenoha. Keby nebol šťastne ženatý, nebola by jej mama sama. Tým si je istý. A keď mamu náhodou stretol na schodisku a mali čas rozoberať túto tému, mama sa len smiala: – Ale choďte, dobre mi je takto. Nepotrebujem žiadneho chlapa. My s Mirkou si vystačíme. Vystačíme! Ale keby mala takéhoto bračeka... Mirka zdvihla hlavu od kočíka. Už musí ísť. Mama už bude doma.

„Peťa, idem,“ obrátila sa ku kamarátke. Tá zamyslene postávala medzi dverami. Príchod dvojičiek ju vonkoncom nepotešil. Zasa sa celý vesmír bude krútiť len a len okolo nich. Nebolo jej dobre samej? Bolo a ako!

„Keby dačo, dám ti hneď avízo!“

„Prosím?“

„No keby prišla nejaká dôležitá správa, tak ti ju prepošlem.“

„Prosím???“

„Adaaam,“ zasyčala Petra a pozrela na otca, skláňajúceho sa nad kočíkom.

„Aha,“ pochopila Mirka. Pred rodičmi ticho. Žiadna ľúbostná esemeska neprišla. Žiadny Adam neexistuje.

„Tak ahoj. Dovidenia!“ zakričala.

„Ahoj, Mirka,“ ozvalo sa zo spálne. Pani Tokárovej sa hneď podarilo utíšiť Milanka. Mamy to jednoducho vedia. Ide za tou svojou. Dúfa, že kúpila tú pizzu.

Práve keď si v posteli vypínala mobil, prišla správa. Od Pete. Zjavne to nemohla vydržať do rána, keď jej tak neskoro píše. Adam si dával načas. Čo jej píše? Mirka rýchlo otvorila správu: Miesto a čas nášho stretnutia nechám na Teba. Ale rád by som Ťa videl už tento týždeň. Adam. Páni, chlapec to naozaj myslí vážne. Ešte tak zistiť, ktorý Adam to je.

Z l a t é   b a l e r í n k y

V piatom ročníku pribudla do ich triedy Dada. Spočiatku sa javila ako dobrá kamoška, ale po niekoľkých týždňoch Petra zistila, že prišelkyňa ohrozuje jej pozíciu vodkyne triedy, až jej ju na vianočnom večierku úplne prebrala. Začalo sa to hádkou o vianočný darček pre triednu učiteľku. Petra preferovala kuchársku knihu, Dada kolekciu vianočných sviečok. (Je už dosť stará, myslíš, že sa potrebuje učiť variť? – Čo bude robiť s toľkými sviečkami?) Pokračovalo to výberom vianočných balád (Petra: Búvaj, dieťa krásne, je otravná. Na angličtine sme sa naučili We wish you Merry Christmas – Dada: Niet nad klasiku, naša triedna nevie anglicky) a čerešničkou na torte bola funkcia moderátorky na večierku. Doteraz to vždy robila Petra, ale zrazu šu-šu-šu a šu-šu-šu a Petru zrazu označili za afektovanú a neprirodzenú a moderátorkou sa stala Dada. Je vraj oveľa živšia a vtipnejšia. Petra sa len neveriacky prizerala ako zástup dievčat, ktoré jej štyri roky zobal z ruky, je zrazu proti všetkému, čo navrhne. Jednoducho Dada mala vždy pravdu a jej zostala len Mirka. Odvtedy Petra nemala pre Dadu iné pomenovanie ako Sedliačka zo Zálužia a posielala ju do kravína. Zavše sa opýtala, či už majú na dedine zavedenú elektrinu, alebo sú odkázaní na vodu zo studne. Sedliačka zo Zálužia sa len usmievala a každú chvíľu prekvapila nejakou novinkou. Prvá z triedy mala mobil, prvá z triedy mala doma internet (elektrina vo Veľkom Záluží zjavne je) a čo Petru najviac dorazilo, Dada sa na začiatku ôsmeho ročníka začala za ruky vodiť s jedným deviatakom. Mimochodom, meno Dada bolo zrazu detinské a hviezda triedy reagovala zásadne len na oficiálne meno Dagmar. V žiadnom prípade nie Dagmara. Ale Dagmar! No pre Petru bola naďalej Sedliačka zo Zálužia a pred učiteľmi Dada. No a ten deviatak! Aj tak je nechutný. Ona má tajného ctiteľa Adama, ktorý ju pozýva na rande. Napokon sa rozhodla, že si schôdzku predsa len dá pred milovaným divadlom.

„Ale napíšem mu až po škole, aby si nemyslel, že som odkázaná len naňho,“ ubezpečila Mirku, keď ráno postávali pred školou. Petra mala výhľad na Sedliačku zo Zálužia, ktorá ako prvá z triedy premiérovo otŕčala zlaté balerínky a oblizovala sa so svojím deviatakom.

„Sú trápni, však?“

„Hm,“ Mirka mykla plecom. Sedliačka zo Zálužia jej bola ukradnutá, ale kamarátku v jej žabomyších vojnách vytrvalo podporovala.

„Teraz riešim problém, kedy sa na to rande vybrať. Myslím, že najlepší bude piatok,“ Petra sa pre zachovanie pokoja odvrátila od Sedliačky zo Zálužia a riešila svoj dosiaľ najväčší životný problém – rande číslo jeden s tajným ctiteľom Adamom. „Čo myslíš?“ zvýšila hlas, pretože Mirka nereagovala na jej predchádzajúcu úvahu.

„Môže byť. Aj v sobotu...“

„V sobotu mi zvykne mama zavesiť na krk malých. Nemôžem ísť na rande s kočíkom. Ešte si bude myslieť, že sú moji.“

„To je fakt. A v nedeľu sa už musíš učiť. Takže zostáva len piatok.“

„Dobre,“ Petra sa zhlboka nadýchla, „napíšem mu, že v piatok o piatej pred divadlom. Alebo o šiestej? Nie je o piatej príliš skoro?“

„Neviem,“ Mirka opäť pokrčila plecami. Zaregistrovala, že do školy už púšťajú a treba sa s celým húfom pobrať do lavíc.

Keď sa už usadili v triede, Petra pokračovala v rozjímaní: „Nie, napíšem o piatej. Ešte sa priskoro stmieva na to, aby som s ním mohla stráviť nejaké dve-tri hodinky, a potom prísť domov v slušnom čase. A teraz ten najdôležitejší problém.“ Mirku hrklo. A čo je najdôležitejší problém? Nebola to identifikácia tajného ctiteľa ani určenie dátumu, miesta a hodiny historického stretnutia, ale... „Čo si oblečiem?“ Petra sa chytila za hlavu.

Jasné, oblečenie! Týmto problémom sa zaoberali už včera, ale vyrušil ich ďalší teáter od Belianských. Trvá Peťa na tom Šangalovi?

„Podľa mňa choď normálne. Ako von.“

„Nech sa tá krava z tých balerínok nepokaká. Aj tak sú ohavné! Zlaté topánky!“ vybuchla Petra, jej myseľ okrem randenia naďalej zamestnávala aj Dada. Tá mala nohy položené na stoličke a pätoro spolužiačok stálo okolo zlatých balerínok. Ako okolo nejakého oltáru.

„Sú perfektné. Dobre ti tvarujú nohy. Ja som vždy hovorila, že zlatá je najkrajšia farba a tebe pristane,“ začuli obe dievčatá.

„Prečo sú len také sprosté? Keby prišla z tej jej dediny v gumákoch zabrýzganých od hnoja, v ktorých tam pravdepodobne aj chodí, tiež by boli také uveličené? Kravy!“

„Vykašli sa na ňu,“ dobrácky povedala Mirka, „tak čo si teda oblečieš?“

„Absolútne netuším. Mám dva dni na premýšľanie, ale kombinácie, ktoré mi poskytuje moja skriňa, sú pramizerné a vyčerpám ich po niekoľkých minútach.“

Mirka sa uškrnula. Petra ju svojím slovníkom niekedy privádzala k záchvatom smiechu, ale i zúfalstva. A v tomto bola neprekonateľná, Sedliačka zo Zálužia jej nesiahala ani po členky a niekedy len otvárala ústa ako kapor, keď ju Petra častovala rôznymi výrokmi na jej adresu. Ako je tá vaša diera zásobovaná? Vozia vám tam chlieb raz za tri dni a vy sa oň bijete?

„Každopádne pôjdeš so mnou.“

„S tebou??? Čo tam budem robiť? Na rande sa nechodí s kamarátkou!“

„Pôjdeme skôr okuknúť terén, potom sa vytratíš a potom... potom sa môžeš prechádzať okolo nás alebo sledovať spoza nejakého rohu.“ Mirka gúľala očami. Petra ju opäť dostávala do úzkych.

„A čo keď si pôjdete niekam sadnúť? Do McDonalda?“ V Mirke skrsla iskierka nádeje.

„Tak prídeš o niekoľko minút za nami a niečo si objednáš. Ja ti to potom zaplatím.“

„Ale ako budem vedieť, kam pôjdete?“

„Veď nás budeš sledovať, chvíľu sa poprechádzaš popred výklad a potom vojdeš dnu.“ Petre nápady zjavne nedochádzali.

„To bude strašne nenápadné,“ Mirka zámerne zdôraznila posledné slovo.

„Neboj. Ja ho zamestnám, nič si nevšimne.“

Mirka nevychádzala z údivu. Nechápala, kde kamarátka berie takú istotu, najmä keď stále nevie, o akého Adama ide.

„Peti, a čo keď sa ti ten Adam nebude páčiť?“

„No to je možné, ja som totiž dosť náročná, pokiaľ ide o vizáž. Ale, samozrejme, že mu to nepoviem hneď, dám chlapcovi šancu.“

„Mirka Klimeková,“ zaznelo odo dverí. Mirka sa strhla, pri dverách stála ich triedna učiteľka a vyzerala v triednom hlúčiku jej čiernu hlavu.

„Prosím,“ Mirka vyskočila zo stoličky a pobrala sa k učiteľke. Čo sa deje? Na školskej chodbe sa tmolili poslední oneskorenci.

„Museli sme zavolať sanitku. Mame je veľmi zle. Môže to byť slepé črevo, žlčník...“

Mirka zbledla. Mama sa včera vrátila so sľúbenou pizzou, ale nedala si z nej ani kúsok. Bolelo ju brucho, dvakrát bola vracať. Ľahnúť si šla veľmi skoro. Ráno zas odišla z bytu skôr, ako Mirka vstala. Zastupovala kolegyňu v družine a v škole musela byť o šiestej.

„A-a-a sanitka už prišla?“ vyhabkala.

„Ešte nie. Poď za mamou.“

Mirka cupitala za učiteľkou do zborovne. Mama sedela s bledou, takmer priesvitnou tvárou na stoličke.

„Počúvaj ma, Miruška. Odvezú ma do nemocnice. Neviem, čo mi je a ako dlho tam zostanem. Možno sa vrátim už na obed. Asi to je len nejaký záchvat z mojich prváčeniec. Zavolám tebe alebo Valike, dá ti vedieť.“

Mirka pozrela na triednu učiteľku. Tá prikývla. Zazvonilo.

„Choď do triedy. Čo máte prvú hodinu?“

Mirka sa zarazila. Dokelu, aký je deň? Naraz si nevedela spomenúť.

„Prírodopis,“ povedala triedna, ktorá odpoveď našla na obrovskom rozvrhu hodín na nástenke.

„Tak utekaj, nech neprídeš neskoro. Neboj sa, nič mi nie je. Je mi len trochu zle.“

Mirka sa poobzerala po zborovni. Prírodopisára nevidela. Asi je vo svojom kabinete. Má sa teraz vrátiť do triedy, keď jej mamu odvezú do nemocnice? Má sedieť na hodine a učiť sa rozoznávať horniny od nerastov? To teda nie!

„Nemôžem ísť s tebou?“

„Ale nie, načo? Nie je to nič vážne. Popoludní už budem naspäť a možno už aj skôr,“ mame sa skrivila tvár bolesťou.

Mirka preglgla: „Nie, idem s tebou.“

„Bude naozaj lepšie, keď sa vrátiš do triedy,“ triedna ju chytila za plece a viedla ku dverám. „Keď budeme vedieť, čo sa deje, dáme ti vedieť. Len sa pokojne vráť do triedy. Naozaj to bude len z tých prvákov.“

Mirka sa ešte otočila a pozrela na mamu. Sedela meravo na stoličke, oči mala zatvorené.

„Dobre a zavolaj mi hneď,“ zakričala odo dverí. Mama pomaly prikývla a chabo sa usmiala.

„Čo sa deje?“ zašepkala Petra, keď sa Mirka vedľa nej usadila. Prírodopisár už skúšal pri tabuli dvoch žiakov. (Aj Dadu! Bodaj by schytala guľu!)

„Mame je zle. Zavolali jej sanitku.“

„Je to vážne?“ Petre sa zatriasol hlas.

„Ja neviem. Bolí ju len brucho. Aj včera ju bolelo, keď prišla z konzultačiek.“

„Ty brďo! Čo ak je to niečo vážne? Čo ak zostane v nemocnici niekoľko dní? Čo budeš robiť?“

Mirka sa striasla. Došlo jej to až teraz. Bude sama doma! Úplne samučičká! Bude to prvýkrát v živote! Ako dlho? Nemôže byť doma sama, veď má len štrnásť. Petra si všimla, že kamarátku svojimi otázkami zmiatla: „Neboj sa, istotne o nič nejde. Bude to len nejaký záchvat zo školy. Sama si hovorila, že má hrozných prvákov, a výkvetom je Alenka Belianská. Nič to nebude. Môžeš mi veriť.“

Mirka sa upokojila. Asi to naozaj budú len tí prváci. Mama ešte nemala takú nezvládnuteľnú triedu. Zahlušiť ich je málo. Tie decká sú z roka na rok horšie. Ony také neboli.

Na príčine však neboli prváci. Bolo to naozaj slepé črevo. Mirka stála v zborovni už druhýkrát za ten deň a vyjavene pozerala na svoju triednu.

„Mirka, vzala by som ťa k nám, ale starám sa o nevládneho svokra. Budeš to musieť zvládnuť sama. Myslíš, že to dokážeš?“

Pomaly prikývla. Čo iné jej zostáva? Má zavolať starkej, aby na tých niekoľko dní docestovala? Starká! V Nitre bola len párkrát a zakaždým horekovala nad ich klokočiniarskymi činžiakmi a do obchodu netrafila ani raz. Toto nie je miesto pre mňa. Mne je dobre medzi mojimi vrchmi. Toto nie je pre mňa. Aj my máme vrchy – Zobor, smiali sa s mamou. A teraz je mama v nemocnici. V nemocnici! Tam ešte nikdy nebola. Za kým by tam chodila? Chcela ísť minulý rok pozrieť s Peťou jej malých bračekov, ale mama povedala, že to nie je vhodné, keď nie je príbuzná. Tak nešla. Ale teraz... Veď je predsa mamina jediná príbuzná. Ale ako sa tam vyzná? Ako bude vedieť, ktorá je tá správna budova? A poschodie?

„Na obedy chodíš v škole, však?“

„Áno.“

„Zajtra ti prinesiem niečo navarené. Na večeru.“

„Netreba. Uvarím si párky a viem aj puding, krupicovú kašu. Nakúpim si vreckové polievky,“ vyratúvala Mirka. Naozaj sa vie postarať o svoj hladný žalúdok. Veď to bude len na niekoľko dní. Slepé črevo robia už aj na vrátnici, povedal pred pár minútami niekto v zborovni. Je to tá najbežnejšia a najjednoduchšia diagnóza. Naozaj sa nemá čoho obávať. A najmä nie toho, že bude hladovať.

„Mirka, a peniaze nepotrebuješ? Aspoň dnes? Zajtra by sa mama už mala spamätať z narkózy a môže ti dať svoju peňaženku alebo kartičku do bankomatu.“

„Nie, doma máme všetko.“ Mirka sa cítila riadne nesvoja. Celá zborovňa na ňu upierala pohľad a počúvala ich rozhovor s triednou učiteľkou. Aj zástupkyňa sa opierala o skriňu a na čele sa jej vytvorila veľká vráska.

„Naozaj by som ťa vzala k nám, ale mám toho svokra. Nebolo by to dobré.“

„Ale nie. Všetko bude v poriadku. Naozaj, pani učiteľka,“ Mirka sa zohla po školskú tašku, ktorá sa jej opierala o nohy.

„Keby si mala akýkoľvek problém, zavolaj mi. Mobil si nevypnem. Ani v noci. Večer ti zavolám,“ učiteľka zdvihla ruku, aby jej dočiahla na hlavu, a pohladkala ju po nej. Mirka ju už dávno prerástla. Taká skaderuka-skadenoha. Je po mame. Dlhočizná, nohatá. Hádam by už mohla prestať rásť. Po každej sezóne treba meniť šatník a z tej učiteľskej almužny sa nedá veľmi vyskakovať. Našťastie, Mirka nebola veľmi náročná. Vystačila si s džínsami a tričkami. A teniskami. Zlaté balerínky by si na nohu nedala ani za trest. A Petre sa pravdepodobne páčia. Peťa bola vždy veľká parádnica, ale odkedy sú na svete Martinko a Milanko, s nákupom každého módneho výstrelku sa musela rozlúčiť. (Naozaj im musíme kupovať stále tie plienky? Nejdeme ich už učiť na nočník? Podľa mňa sú už na to dosť veľkí. – Nie, Peťka, a ty si sa pocikávala ešte aj štvorročná. To Petra počuť práve nechcela, a najmä nie pred kamarátkou.)

„Tak idem. Dovidenia!“ Mirka zakričala pozdrav na celú zborovňu.

„Ahoj, a dávaj na seba pozor. Neboj sa, slepé črevo nič nie je,“ ozvali sa zo zborovne povzbudivé slová.

Mirka prikývla a vyšla von. Mala by ísť na obed, ale žalúdok mala taký skrútený, že by doň nedostala ani lyžičku polievky, nieto ešte zemiakovú kašu s plátkom mäsa – ako im každý deň servírujú v jedálni. Nie, ide rovno domov. Žofke treba naliať mlieka alebo jej dať konzervu. Ešte uvidí.

Pred školou narazila na Dadu a jej deviataka. Opäť sa nevedeli od seba odlepiť.

„Miri!“

Strhla sa a pozrela na Dadu, ktorej sa podarilo od svojej veľkej lásky predsa len odtrhnúť.

„To s mamou je mi ľúto. Ty budeš teraz sama doma?“

„Áno.“ Mirka sa snažila, aby jej odpoveď vyznela čo najbezstarostnejšie. Podarilo sa? Netuší.

„Páni, tak to ti teda nezávidím. Ja by som to asi nezvládla.“

Mirka vyjavene pozerala na Dadu. Čo to počuje? Veľká hviezda triedy a bála by sa byť sama doma?! To tu hovorí len tak. Priznáva sa bez mučenia? A ešte aj pred svojím chalanom. Odrazu nevedela, čo má robiť. Tak len prikývla. Toto jej Peťa neuverí. A má jej to vôbec povedať? Zasa by sa mala z čoho smiať. Asi bude ticho. Dada jej predsa verí, keď sa jej takto zdôverila. Bola by potom na ňu nahnevaná. Nie, radšej to Petre nevyzvoní. Ešte chvíľu zízala na zaľúbenú dvojicu, potom zamrmlala ahoj a pobrala sa späť k svojim dvom prázdnym izbám a jednej hladnej mačke.

Doma znudene vypla televízor. Vymenené manželky ju nikdy nebavili, ale dnes sa im rozhodla dať šancu. Petra jej osamelé gazdovanie videla z tej lepšej stránky. Pozerala by som telku do polnoci, aj dlhšie, aj do rána. Potom by som šla rovno do školy. – A nebola by si ospalá? – Nie, veď by som si ráno spravila kávu. Aha! Mirke káva nechutila. Niekoľkokrát si uchlipla, dala zopár lyžičiek, ale nikdy jej neprišla na chuť. Peťa nie, nemohla sa dočkať, kedy bude dospelá a bude môcť piť kávu. A robiť si kompletný mejkap a dať si spraviť piercing alebo dredy, alebo tetovanie. Jednoducho, čo bude chcieť. A nebude sa musieť pýtať rodičov a žobrať od nich peniaze. Už aby bola dospelá!

Mirka sa rozhliadla po izbe. Ustlala si na maminom gauči a teraz mala pod nosom skrčený rožtek paplóna a vdychovala jeho vôňu. Maminu vôňu. Žofka spokojne spala na kresle. Mama jej zjavne nechýbala. Dostala mlieko aj mäso z konzervy a mohla sedieť na Mirkiných zošitoch. Slepé črevo ju nevzrušovalo, a navyše, vo svojej zvieracej hlave vytušila, že domáca pani jej prítomnosťou v byte nie je nadšená. Jej paňou je Mirka a tá je tu, tak čo tam po nejakej mame. Mama! Jediný človek, ktorého tu v celej Nitre má. Nikoho iného. Mirka málokedy premýšľala, aké je to mať otca. Nevedela si spomenúť, kedy prvý raz zaregistrovala jeho neprítomnosť, kedy si prvý raz uvedomila, že ich rodina nie je taká ako iné, nie je kompletná. Spomenula si, ako sa jej na to podaktoré deti v škôlke pýtali, keď si uvedomili, že po ňu chodí len mama. A prečo po teba nechodí aj tvoj ocko? – Ja nemám ocka. – Nemáš? Všetky deti majú ocka. Aj ty máš ocka. Asi je strašne škaredý, keď sem nechodí. – Nie je. A nemám ocka. – Musíš mať! – Nemám. – Tak si čudná. Mira je čudná, čudná! A tvoj ocko musí byť strašne škaredý, keď sem nechodí. Asi aby sme sa ho nebáli.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

A d a m Š a n g a l a

Z l a t é b a l e r í n k y