R. J. PALACIOVÁ

OBYČAJNÁ TVÁR

IKAR

R. J. Palacio

WONDER

Copyright © 2012 by R. J. Palacio

Translation © 2013 by Michal Jedinák

Jacket design © 2013 by Peter Mičuda

Slovak edition © 2013 by Ikar, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3292-1

Venujem Russellovi, Calebovi a Josephovi

Lekári prišli z veľkej diaľky,

len aby sa na mňa pozreli,

hľadeli mlčky, nechápavo,

na dieťa ležiace v posteli.

Vravia, že som iste zázrak,

jeden z tých Božích výtvorov,

no hádať kto som a kým budem,

na to je ešte priskoro.

Natalie Merchantová: Zázrak

PRVÁ ČASŤ

August

Osud sa usmieval od ucha k uchu,

keď pristúpil k mojej kolíske...

Natalie Merchantová: Zázrak

Normálny

Viem, že nie som normálny desaťročný chalan. Jasnačka, že robím všeličo ako ostatní: lížem zmrzlinu, bicyklujem sa, hrám futbal a mám vlastný XBox. To všetko je úplne normálne, a aj sa tak cítim. Vnútri. Lenže od normálnych detí neutekajú na ihrisku iné normálne deti s krikom. Na normálne deti ľudia nevyvaľujú oči všade, kde sa ukážu.

Keby som našiel čarovnú lampu a mohol si niečo zaželať, chcel by som mať obyčajnú tvár, ktorú by si nikto nevšímal. Želal by som si, aby som mohol ísť po ulici bez toho, aby ľudia odvracali pohľad. Myslím si o tom toto: normálny nie som hlavne preto, že ostatní ma tak nevidia...

Ale na to, ako vyzerám, som si už predsa len trochu zvykol. Naučil som sa predstierať, že nevidím, ako sa ľudia tvária. Všetci sme sa v tom už dosť slušne vytrénovali: ja, mamka, tatko aj Via. Vlastne to nie je celkom pravda, Vii to ktovieako nejde. Občas sa parádne rozčertí, keď sú ľudia ku mne hrubí. Napríklad raz na ihrisku vydávali staršie decká nejaké zvuky. Ani neviem, čo boli zač, pretože som ich nepočul, ale Via áno – a hneď sa na ne rozkričala, je už raz taká. Ja som však iný.

Pre Viu nie som normálny. Hovorí síce, že som, no keby to bola pravda, nemala by tak často nutkanie brániť ma. Ani pre mamku a tatka nie som obyčajný. Podľa nich som výnimočný. Myslím si, že som jediný človek na svete, ktorý si uvedomuje, aký som normálny.

Mimochodom, volám sa August. Nebudem vám opisovať, ako vyzerám. Nech si predstavíte hocičo, v skutočnosti je to pravdepodobne ešte horšie.

Prečo som nechodil do školy

Na budúci týždeň nastúpim do piatej triedy. Ešte nikdy som nebol v normálnej škole, preto som z toho hrozne vyklepaný. Ľudia si myslia, že do školy som nechodil pre svoj vzhľad, lenže tak to nie je. Na vine boli operácie, čo mi robili. Od narodenia ich mám za sebou dvadsaťsedem. Najväčšie sa udiali do mojich štyroch rokov, takže si ich nepamätám. No odvtedy chodím každý rok na dve alebo tri (niektoré veľké, iné malé), a pretože som na svoj vek malý a okrem toho mám v tele ešte zopár ďalších medicínskych záhad, ktoré lekári doteraz nevyriešili, často som býval chorý. Preto sa rodičia rozhodli, že bude lepšie, keď zostanem doma. Ale teraz som už oveľa silnejší. Na poslednej operácii som bol pred ôsmimi mesiacmi a ďalšiu nebudem potrebovať ešte asi niekoľko rokov.

Mamka ma učí doma. Kedysi ilustrovala detské knižky. Kreslí skvelé víly a morské panny, ale obrázky pre chalanov jej veľmi nejdú. Raz mi skúšala nakresliť Dartha Vadera, ale vyzeral ako dajaký čudný robot podobný hube. Dávno som ju nevidel kresliť. Podľa mňa má veľa roboty so mnou a s Viou.

Nemôžem povedať, že som vždy chcel chodiť do školy, lebo by to nebola celkom pravda. Chcel som ísť do školy, ale iba ak by som bol ako ostatné decká – keby som mal veľa kamarátov, s ktorými by sme sa po škole zabávali a tak podobne.

Dobrých kamošov mám strašne málo. Najlepší je určite Christopher, po ňom nasleduje Zachary a Alex. Poznáme sa odmalička, nikdy ma iného nevideli, takže si zvykli, ako vyzerám. Keď sme boli malí, často sme sa spolu hrávali, ale potom sa Christopher odsťahoval do Bridgeportu v Connecticute. Z North River Heights na hornom konci Manhattanu, kde bývam ja, je to vyše hodina cesty. Zachary a Alex začali chodiť do školy. Vtip je akurát v tom, že aj keď sa Christopher odsťahoval, vídavam ho častejšie ako tých dvoch. Všetci traja si našli nových kamošov, ale keď sa stretneme na ulici, stále sú ku mne milí a vždy ma pozdravia.

Aj ja mám iných kamošov, ale nie takých dobrých, ako boli Christopher so Zackom a Alexom. Napríklad keď sme boli malí, Zack a Alex ma vždy pozvali na narodeninovú oslavu, ale Joel, Eamonn a Gabe ma nikdy nezavolajú. Emma ma pozvala raz, ale už som ju dlho nevidel. Jasné, ku Christopherovi chodím na každé narodeniny. Ktovie, možno robím z narodeninových osláv zbytočnú vedu.

Ako som prišiel na svet

Páči sa mi, keď mamka rozpráva ten príbeh, lebo ma zakaždým rozosmeje. Nie je taký zábavný ako vtipy, ale vždy, keď ho mamka opakuje, Via a ja sa ideme popučiť od smiechu.

Keď som bol ešte v mamkinom bruchu, nikto netušil, že budem vyzerať tak, ako vyzerám. Via sa narodila o štyri roky skôr a vraj to bolo ako prechádzka ružovým sadom (to je mamkin obľúbený výraz), preto nebol dôvod robiť špeciálne testy. Asi dva mesiace pred mojím narodením doktori zistili, že s mojou tvárou nie je niečo v poriadku, no nemysleli si, že to bude veľmi zlé. Mamke a tatkovi povedali, že mám rázštep podnebia a ešte všeličo iné. Hovorili tomu „malé odchýlky“.

V tú noc, keď som sa narodil, boli v pôrodnej sále dve zdravotné sestry. Jedna veľmi milá a príjemná, no druhá podľa mamky nevyzerala ani milo, ani príjemne. Mala obrovské ručiská a (teraz príde to zábavné) ustavične prdela. Napríklad priniesla mamke ľad a hneď si prdla. Odmerala jej krvný tlak – a prásk! Mamka hovorí, že to bolo neuveriteľné, lebo sa za to ani raz neospravedlnila. Mamkin lekár nemal v ten večer službu, staral sa o ňu veľmi mladý a namosúrený doktor, ktorému dal tatko prezývku Doogie podľa dákeho starého seriálu (do očí mu to však nepovedali). Mamka hovorí, že aj keď všetci v sále boli trochu podráždení, tatko ju celú noc rozosmieval.

Keď som jej vyšiel z brucha, všetci vraj stíchli. Mamka sa na mňa ani nestihla pozrieť, lebo milá sestra ma bleskovo odniesla z miestnosti. Tatko sa za ňou tak ponáhľal, že mu z rúk vypadla videokamera a rozbila sa na tisíc kúskov. Mamku to veľmi rozrušilo a chcela vstať z postele, aby zistila, kam idú, lenže prdiaca sestra ju svojimi ručiskami pritlačila k posteli. Skoro sa pobili, lebo mamka bola nepríčetná a prdiaca sestra na ňu kričala, aby sa upokojila, a potom obe zakričali na doktora. No viete, čo sa mu stalo? Odpadol. Rovno na zem. Keď prdiaca sestra uvidela, že omdlel, začala doňho kopať nohou, aby sa prebral, a celý čas naňho vrieskala: „Čo ste to za doktora? Čo ste to za doktora? Okamžite vstaňte!“ A odrazu z nej vyšiel ten najväčší, najhlasnejší a najsmradľavejší prd v celej prdohistórii. Mamka je presvedčená, že práve ten lekára prebudil. Keď nám o tom rozpráva, predvádza, ako to vyzeralo – ústami vydáva zvuky, akoby prdela – a je to fakt hrozne smiešne.

Mamka hovorí, že z prdiacej sestry sa napokon vykľula veľmi milá osoba. Celý čas zostala pri nej a neopustila ju, ani keď sa vrátil tatko a lekári im oznámili, aký som chorý. Mamka si presne pamätá, čo jej zašepkala do ucha, keď doktori povedali, že asi neprežijem noc: „Všetko, čo sa narodilo z Boha, víťazí nad svetom.“ Ibaže noc som prežil a na druhý deň, keď mamku ku mne prvý raz priviedli, práve táto sestra ju držala za ruku.

Mamke medzitým o mne všetko povedali, pripravovala sa na to, že ma uvidí. No keď prvýkrát pozrela do mojej malej znetvorenej tváričky, vraj videla iba to, aké mám pekné oči.

Mimochodom, mamka je krásna, rovnako ako Via. Aj tatko je fešák. Keby vás to náhodou zaujímalo.

U Christophera

Keď sa Christopher pred troma rokmi odsťahoval, bol som z toho strašne smutný. Obaja sme mali asi sedem rokov. Celé hodiny sme sa hrávali s figúrkami z Hviezdnych vojen a bojovali so svetelnými mečmi. Chýba mi to.

Na jar sme išli navštíviť Christophera do Bridgeportu. Hľadal som s ním v kuchyni dačo pod zub, keď som začul, ako moja mamka vraví jeho mame Lise, že na jeseň pôjdem do školy. Nikdy predtým škola vôbec neprišla do reči.

„O čom to hovoríš?“ opýtal som sa jej.

Mamka sa zatvárila prekvapene, akoby som to nemal počuť.

„Mala by si mu povedať, nad čím rozmýšľaš, Isabel,“ povedal tatko. Na druhom konci obývačky sa zhováral s Christopherovým otcom.

„Porozprávame sa o tom neskôr,“ odvetila mamka.

„Nie, chcem vedieť, o čom ste hovorili,“ trval som na svojom.

„Nezdá sa ti, že by si už mohol chodiť do školy, Auggie?“ opýtala sa mamka.

„Nie.“

„Ani ja si to nemyslím,“ pridal sa ku mne tatko.

„Tak je to teda vybavené,“ pokrčil som plecami a sadol som si mamke na kolená ako malé dieťa.

„Potrebuješ sa naučiť viac, než ti môžem vysvetliť ja,“ pokračovala mamka. „Sám dobre vieš, Auggie, ako mizerne mi idú zlomky.“

„Aká je to škola?“ spýtal som sa a odrazu mi bolo do plaču.

„Beecherova prípravka. Je to hneď pri nás.“

„Fíha, to je skvelá škola, Auggie!“ Lisa ma potľapkala po kolene.

„Prečo nie tá, kam chodí Via?“ vyzvedal som.

„Tá je priveľká,“ tvrdila mamka. „Myslím si, že by sa ti tam nepáčilo.“

„Ale ja nechcem,“ bránil som sa. Priznávam, že som to schválne povedal trochu detským hlasom.

„Nemusíš robiť nič, čo nechceš,“ tatko ku mne podišiel a zdvihol ma z mamkiných kolien. Zložil sa na druhom konci pohovky a posadil si ma na svoje. „Nikto ťa nebude do ničoho nútiť nasilu.“

„Ale bolo by to preňho dobré, Nate,“ povedala mamka.

„Nie, ak si to neželá,“ pozrel na mňa. „Musí byť na to pripravený.“

Mamka pozrela na Lisu, tá sa k nej naklonila a stisla jej ruku.

„Určite to vyriešite,“ povedala. „Vždy ste si vedeli poradiť.“

„Teraz to nechajme tak,“ navrhla mamka. Vedel som, že sa o tom s tatkom pohádajú. Chcel som, aby tatko vyhral, aj keď som tak trochu cítil, že mamka má pravdu. A v zlomkoch sa naozaj nevyzná.

Cesta

Cesta domov bola dlhá. Ako obyčajne, zaspal som na zadnom sedadle s hlavou na Viiných kolenách ako na vankúši, bezpečnostný pás omotaný uterákom, aby som ju celú nezaslinil. Aj Via zaspala a mamka s tatkom potichu viedli dospelácke reči, ktoré ma nezaujímali.

Neviem, ako dlho som spal, no keď som sa zobudil, za oknom svietil mesiac v splne. Tma bola purpurová a uháňali sme po diaľnici plnej áut. Vtom som začul, že rodičia hovoria o mne.

„Nemôžeme ho stále chrániť,“ zašepkala mamka. Tatko šoféroval. „Nemôžeme predstierať, že zajtra ráno sa zobudí a všetko bude v poriadku, pretože realita je iná, Nate, a našou úlohou je pomôcť mu vyrovnať sa s ňou. Donekonečna sa nedá vyhýbať situáciám, ktoré...“

„Takže poslať ho do školy ako do jamy levovej...“ odvetil nahnevane, ale nedokončil vetu, lebo ma uvidel v zrkadle.

„Čo je jama levová?“ spýtal som sa ospalo.

„Spi, Auggie,“ povedal tatko vľúdnym hlasom.

„V škole ma všetci budú očumovať,“ rozplakal som sa.

„Zlatko,“ utešovala ma mamka. Obrátila sa a chytila ma za ruku. „Vieš, že tam nemusíš ísť, ak naozaj nechceš. Ale porozprávali sme sa s riaditeľom, povedali sme mu o tebe a veľmi ťa chce spoznať.“

„Čo ste mu o mne povedali?“

„Aký si zábavný, milý a bystrý chlapec. Keď počul, že si ako šesťročný prečítal Dračieho jazdca, zvolal: ,Fíha, s tým chlapcom sa musím zoznámiť!'“

„Vravela si mu ešte niečo iné?“ vyzvedal som.

Mamka sa usmiala. Jej úsmev mi pripadal ako objatie.

„Porozprávala som mu o tvojich operáciách a o tom, aký si statočný.“

„Takže vie, ako vyzerám?“

„Zobrali sme fotky z minulého leta v Montauku,“ zamiešal sa tatko. „Ukázali sme mu celú rodinu. Aj ten skvelý záber, ako v člne držíš ulovenú rybu.“

„Aj ty si tam bol?“ Priznávam, trochu ma sklamalo, že sa pridal k mamke.

„Áno, obaja sme s ním hovorili. Je to veľmi milý pán.“

„Páčil by sa ti,“ dodala mamka.

Zrazu to vyzeralo, že držia spolu.

„A kedy ste tam boli?“ opýtal som sa.

„Minulý rok. Ukázal nám celú školu,“ odvetila mamka.

„Minulý rok?“ zarazil som sa. „Rozmýšľali ste o tom celý rok, a nič ste mi nepovedali?“

„Ani sme nevedeli, či ťa prijmú, Auggie,“ bránila sa mamka. „Nie je ľahké dostať sa tam. Najprv treba absolvovať celý prijímací proces. Nezdalo sa mi vhodné povedať ti o tom a zbytočne ťa rozrušiť.“

„Ale máš pravdu, Auggie, mali sme ti to povedať minulý mesiac, keď sme sa dozvedeli, že si prijatý,“ uznal tatko.

„Asi áno,“ prikývla mamka.

„Tá pani, čo nás raz navštívila, aby mi dala test, s tým mala niečo spoločné?“ opýtal som sa.

„Áno,“ mamka vyzerala previnilo.

„Povedala si, že je to test inteligencie!“

„Viem, hovorí sa tomu milosrdná lož,“ sklopila zrak. „Bol to test, ktorý je podmienkou na prijatie do školy. Mimochodom, zvládol si ho veľmi dobre.“

„Ale klamala si.“

„Áno, trochu. Prepáč mi to,“ pokúsila sa o úsmev, no keď som jej ho neopätoval, zasa sa obrátila tvárou dopredu.

„Čo je jama levová?“ zopakoval som otázku.

Mamka si vzdychla a škaredo fľochla na tatka.

„Nemal som to povedať,“ tatko sa na mňa pozrel v spätnom zrkadle. „Nie je to pravda. V skutočnosti je to takto: S mamou ťa tak veľmi ľúbime, že ťa chceme chrániť za každú cenu. No niekedy si to predstavujeme každý inak.“

„Nechcem ísť do školy,“ prekrížil som ruky.

„Bolo by to pre teba dobré, Auggie,“ presviedčala ma mamka.

„Možno o rok,“ odpovedal som s pohľadom upretým za okno.

„Tento rok by to bolo lepšie. Vieš prečo? Pretože pôjdeš do piatej triedy. Je to prvý ročník druhého stupňa, takže by si nebol jediný nováčik.“

„Ale bol by som jediný, kto vyzerá ako ja,“ odsekol som.

„Nehovorím, že to bude ľahké, sám dobre vieš, že to nie je pravda. Ale pomôže ti to, Auggie. Nájdeš si veľa nových priateľov a dozvieš sa kadečo, čo by som ti ja nevedela vysvetliť.“ Zasa sa ku mne otočila. „Vieš, čo sme videli v ich laboratóriu? Kuriatko, ktoré sa práve liahlo z vajíčka. Bolo to roztomilé. Pripomenulo mi teba, keď si bol ešte dieťatko... s tými tvojimi veľkými hnedými očami...“

Páči sa mi, keď rodičia spomínajú na moje detstvo. Niekedy mám chuť schúliť sa do klbka a nechať sa objímať a bozkávať. Tak rád by som bol zasa malý! No teraz som ani na to nemal náladu.

„Nechcem ta ísť,“ zopakoval som.

„Čo keby si sa najprv stretol s pánom Zadnicom, a rozhodneš sa až potom?“ nevzdávala sa mamka.

„S pánom Zadnicom?“

„Tak sa volá riaditeľ školy.“

„Zadnica?“ zopakoval som.

„Dobré, čo?“ tatko sa na mňa zaškeril v zrkadle. „Veril by si tomu, Auggie? Kto by už len chcel také meno?“

Uškrnul som sa, hoci som nechcel, aby to videli. Tatko je jediný človek na svete, ktorý ma vie rozosmiať, aj keď sa tomu bránim. Rozosmeje každého.

„Vieš čo, Auggie? Mal by si ísť do školy, aby si počul, ako ho volajú cez školský rozhlas!“ zvolal tatko. „Len si predstav tú šou! Haló, haló! Volám pána Zadnicu!“ napodobnil vysoký hlas starej dámy. „Dobrý deň, pán Zadnica. Vidím, že dnes ste trochu pozadu. Zasa ste do niečoho narazili zadkom auta? Alebo sa vám zle sedelo?“

Rozosmial som sa ani nie preto, že to bolo smiešne, ale už som sa viac nechcel hnevať.

„Ale mohol dopadnúť aj horšie,“ pokračoval tatko normálnym hlasom. „S mamou sme mali na fakulte profesorku, ktorá sa volala Ritká.“

Teraz sa smiala už aj mamka.

„Naozaj?“ spýtal som sa.

„Roberta Ritká,“ odvetila mamka a zdvihla dva prsty, akoby skladala prísahu. „Robi Ritká.“

„Mala veľmi široké... boky,“ dodal tatko.

„Nate!“ zahriakla ho mamka.

„Čo je? Len hovorím, že mala široké boky.“

Mamka sa smiala a zároveň krútila hlavou.

„Mám nápad!“ rozžiaril sa tatko. „Dohodnime im rande naslepo. To by bolo niečo! Slečna Ritká, toto je pán Zadnica. Pán Zadnica, zoznámte sa so slečnou Ritkou. Mohli by sa zosobášiť a narodilo by sa im veľa malých Zadočkov.“

„Úbohý pán Zadnica!“ ľutovala ho mamka. „Auggie sa s ním ešte ani nestretol, Nate.“

„Kto je pán Zadnica?“ opýtala sa Via rozospato. Práve sa prebrala.

„Riaditeľ mojej novej školy,“ zahlásil som.

Pán Zadnica osobne

Keby som tušil, že na stretnutí s tým nešťastným Zadnicom budú aj decká z novej školy, bol by som nervóznejší. Ale pretože som to nevedel, stále mi bolo trochu do smiechu, lebo mi po rozume chodili tatkove srandičky okolo riaditeľovho mena. Keď sme s mamkou niekoľko týždňov pred začiatkom školského roka prišli do Beecherovej prípravky a uvidel som pána Zadnicu stáť vo dverách, hneď som sa rozchichotal. Napriek tomu nevyzeral, ako som si ho predstavoval. Asi som čakal, že bude mať obrovský zadok, no v skutočnosti to bol celkom normálny chlapík. Vysoký a chudý, starší, ale nie dedko. Pripadal mi pomerne príjemný. Najprv podal ruku mamke.

„Dobrý deň, pán Zadnica, teší ma, že sa opäť stretávame,“ pozdravila ho. „Toto je môj syn August.“

Zadnica na mňa pozrel, usmial sa a prikývol. Natiahol ku mne ruku.

„Ahoj, August,“ povedal akoby nič. „Som rád, že ťa spoznávam.“

„Dobrý deň,“ zamrmlal som a s pohľadom upretým na jeho topánky som mu podal ruku. Nosil červené adidasky.

Kľakol si predo mňa, aby som sa mu musel pozrieť do tváre. „Tvoja mama a otec mi o tebe veľa rozprávali.“

„Čo vám povedali?“ opýtal som sa.

„Prosím?“

„Hovor hlasnejšie, zlatko,“ napomenula ma mamka.

„Čo vám o mne povedali?“ zopakoval som a snažil som sa nehundrať. Musím sa priznať, že mám zlozvyk mrmlať si popod nos.

„Napríklad, že rád čítaš,“ tvrdil Zadnica. „Pekne kreslíš.“ Mal modré oči so svetlými mihalnicami. „A zaujímaš sa aj o vedu, však?“

„Uhm,“ prikývol som.

„Na škole máme niekoľko skvelých voliteľných predmetov,“ pokračoval. „Možno ťa niektorý zaujme.“

„Uhm,“ zahundral som, hoci som nevedel, čo je to voliteľný predmet.

„Môžeme sa vybrať na prehliadku školy?“

„Myslíte teraz?“ prekvapilo ma to.

„Hádam si si nemyslel, že pôjdeme do kina,“ usmial sa a vstal.

„Nepovedala si mi, že pôjdeme na prehliadku školy,“ povedal som mamke obviňujúcim hlasom.

„Auggie...“ začala.

„Zvládneš to, August,“ ubezpečil ma Zadnica a podal mi ruku. „Sľubujem.“

Asi chcel, aby som sa ho chytil, no ja som dal prednosť mamke. Riaditeľ sa opäť usmial a vykročil ku vchodu.

Mamka ma trochu stisla, no neviem, či mi tým chcela povedať, že ma ľúbi, alebo to malo byť ospravedlnenie. Možno z každého trošku.

Doteraz som bol iba v jedinej škole – kam chodila Via. S rodičmi sme tam boli na jarných koncertoch, kde spievala, a tak podobne. Táto škola bola iná. Menšia. A vôňou mi pripomínala nemocnicu.

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ

Normálny

Prečo som nechodil do školy

Ako som prišiel na svet

U Christophera

Cesta

Pán Zadnica osobne