Roman Brat

MIRAMAR,

s. r. o.

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Roman Brat, 2010

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2010

ISBN 978-80-8085-945-9

Venujem svojmu bratovi

HRA O VŠETKO

I

Oči v prasknutom zrkadle naňho pôsobili cudzo. Boli podliate krvou a kalné. Civel na tú tvár, a hoci ju videl rozmazane, nepochyboval, že je to on sám. Cítil sa ako vždy pod psa, hoci zvyškový alkohol ho udržiaval v istej bezstarostnosti, akoby stál mimo reality. V ústach sa mu tvorili kyslé sliny. Odpľul si do umývadla a opäť pozrel na seba v zrkadle. Chcel tomu druhému povedať, že nie je od neho pekné, keď mu čosi vyčíta, no skôr, ako to stihol urobiť, zazvonil telefón. Z jednoduchej malej kúpeľne prešiel pár krokov do izby, aby ho zdvihol. Vo dverách ho hodilo nabok a on sa musel chytiť zárubne, aby nespadol. Telefón zvonil ešte chvíľu, potom prestal. Tonymu sa točila hlava, preto ostal stáť. Skúsenosti ho naučili v takýchto prípadoch nevykonávať nijaký pohyb. Aj tentoraz sa roztancované predmety po chvíli zastavili a mohol sa presunúť k posteli. Najskôr si na ňu sadol, no inštinkt mu velil, aby si ešte ľahol a pokúsil sa zaspať. Vtom ktosi zaklopal. Tony otvoril oči a čakal, či sa zvuk zopakuje. Stalo sa, no na rozdiel od toho predošlého nadobudol väčšiu intenzitu a sprevádzali ho aj čiesi slová.

– Señor, abra por favor. Ya tiene que abandonar la habitación.

Hučalo mu v ušiach. Vlastne, mucha mu bzučala v ušiach. Lietala okolo jeho hlavy a usilovala sa mu sadnúť na tvár. Dráždil ju jeho dych plný nevyvrhnutých zvratkov. Odporných pre ľudí, príťažlivých pre hmyz. Tony zacítil muchu na pravom líci. Chvíľu čakal, vyčkával, kým zviera stratí ostražitosť a zahĺbi sa do činnosti, ktorú si naplánovalo. Udrel. Silno a pomaly. Mucha odletela a jemu ostal na líci výrazný červený odtlačok. A ešte bolesť hlavy. No akoby zázrakom ho mucha i úder vrhli späť do reality. A v nej tentoraz už celkom jasne počul, ako niekto naliehavo klope a volá:

– Señor, tenemos que limpiar la habitación. Abra por favor.

Sťažka sa postavil a podišiel k dverám. Otvoril. Chlap, ktorý pred ním stál, bol nízky a útly. Pod nosom mal fúzy, skôr akési fúziky, akoby mu ich niekto namaľoval čiernou ceruzkou, a tváril sa nahnevane.

– Señor, tiene que abandonar urgentemente la habitación o le vamos a cobrar una noche más.

Vôbec mu nerozumel, no spôsob, akým chlap naňho zazeral, svedčil o tom, že niečo nie je v poriadku. Povedal okej a zatvoril dvere. Nechápal, o čo ide. Nespomínal si, kde je, netušil, prečo tomu človeku nerozumie. Kdesi v hĺbke svojho ešte vždy opitého vedomia pripustil, že jazyk, akým hovoril muž s fúzikmi, je taliančina alebo španielčina. Obrátil sa, vrátil sa k dverám, otvoril ich a vykríkol na chodbu:

– Sí!

Pobral sa do kúpeľne a umyl si tvár. Opäť sa pozrel do zrkadla. Mal začervenané oči, pod nimi hlboké čierne kruhy a modrasté strnisko. A ešte sinavú, až zelenkavú tvár. Zišlo mu na um, že vyzerá hrozne, temer ako neznáma žena, ktorá mu včera po celý čas sedela na kolenách, až ho boleli. Pamätal sa na ňu. Spomenul si, že sa mu veľmi nepáčila, no o čo bola menej príťažlivá, o to väčšmi bola prítulná. A on už čosi vypil, takže si veľmi nevyberal. Pravdou je, že sa mu protivilo, ako sa namaľovala. Vyzerala ako štetka. A možno aj bola, pripustil. Ústa a líca mala krikľavo červené, mihalnice a obočie uhľovočierne a viečka citrónovo žlto-zelené. Ustavične sa smiala a po anglicky mu ponúkala svoju sukňu. Ponúkala mu sukňu? A chcela za ňu jeho nohavice. Nechápal. Mucha neprestajne bzučala a vrátila ho zo spomienok do hotelovej izby. Bola malá a nábytok v nej vyzeral opotrebovane. Obyčajný úzky stôl, dve stoličky, na stene krátka polica. Uprostred izby posteľ, pri nej z jednej strany nočný stolík s telefónom a z druhej veľká obitá skriňa. Zo stropu viseli nehybné plechové lopatky veľkého ventilátora. Predstavil si, že ho zapne a izba zrazu vzlietne. Vyletí hore a on bude môcť z výšky zistiť, kde je a ako sa čo najrýchlejšie dostane domov.

Pokúšal sa rozpamätať, koľko toho vypil, no nedarilo sa mu. Pripustil, že sa mierne priotrávil a zlyháva mu pamäť. Podišiel ku skrini a otvoril ju. Viselo v nej športové, do hneda ladené kárované sako. Spoznával ho. Bol to jeho obľúbený odev a nosil ho zvyčajne s tričkom alebo košeľou k modrým džínsom. Na vnútornej strane jedného z krídel dvier zbadal namontované veľké zrkadlo. Poodchýlil ho a pozrel sa na seba. Až teraz si uvedomil, že spal oblečený. Zo zrkadla naňho hľadel muž v texaskách, v bledohnedej košeli, s hnedými koženými topánkami na nohách. Bol to on. Ibaže akýsi pokrčený, zošúverený. Akoby ho niekto vopchal do bubna práčky a po hodine vytiahol. Odrazu mu napadlo otvoriť aj druhé krídlo skriňových dverí. Len tak, aby lepšie videl, že nič nevidí. Pristúpil ku skrini a vnoril sa do nej. Nie aby sa stratil, ale aby čosi našiel. Niečo, čo by mu patrilo, čo by spoznával ako svoju batožinu, lebo zatiaľ, ak nerátal veci na sebe, mal len to sako. Nič však nenašiel, a tak si sadol na peľasť postele. Potreboval o všetkom pouvažovať. Ešte vždy mal v sebe dostatok alkoholu, aby nepodľahol panike. Ešte vždy radšej uvažoval v jednoduchých súvislostiach, zdráhal sa domyslieť, že sa mu niečo stalo. Tušil, že čosi nie je v poriadku, no zatiaľ sa nechcel trápiť. Zakaždým, keď prehýril noc a ráno sa prebúdzal so saharou v ústach, si bol istý, že sa nič mimoriadne neudialo a svet nijako dramaticky nezmenil svoju podobu. Aspoň nie tak, aby ho to znepokojilo či mu to znepríjemnilo nasledujúci deň.

Keď na ďalšie búchanie znova otvoril dvere, chlapík s úzkymi fúzikmi už nebol sám. Stál pri ňom veľký černoch a tváril sa vážne. Tony sa po anglicky spýtal, o čo ide, načo mu černoch otrčil dlaň s vystretými prstami. Omámený Tony chvíľu nechápal, takto zdvihnutú ruku vnímal ako pozdrav mimozemšťana, ktorý sa s ním akiste prišiel zvítať. Vzápätí však za černochovým gestom prišli slová, ktoré oznamovali, že mu dáva päť minút.

– You have five minutes, no more. Do you understand? You have to leave!

Pochopil. Odrazu ho premkla nervozita, lebo si začínal uvedomovať, že v jeho zabehanom živote prišlo k akejsi anomálii. Ocitol sa v hoteli nižšej kategórie, bola to priam neskutočná diera, kam by za normálnych okolností nikdy nevkročil, nemal pri sebe batožinu, ba keď prezeral skriňu, vrecká na nohaviciach i saku, nenašiel ani doklady, ani peniaze. Tušil, že sa čosi stalo. Opäť si sadol a zovrelo mu žalúdok. Presne ako včera – alebo žeby predvčerom? –, keď nastupoval do lietadla, ani vtedy mu nebolo všetko jedno. Lietanie jednoducho nemal rád, preto začali popíjať už cestou na viedenské letisko, a tam potom pokračovali. Boli traja. On a tí dvaja chlapíci z cestovnej kancelárie. Celkom fajn ľudia. Tak, a teraz si už definitívne spomenul.

Obrazy v hlave sa mu striedali a naskakovali jeden za druhým ako v zrýchlenom filme. Všetko sa to začalo oslavou jeho štyridsiatky. Jeho malého životného jubilea, ktorému sa chcel vyhnúť, no okolnosti mu to nedovolili. Manželka, kolegovia i obchodní partneri mu to nedovolili. Už dlho predtým ho mierne provokovali, pripomínali mu to, len aby oni sami mali z oslavy potešenie. Aspoň takto si to vysvetľoval a nenávidel ich za to. Vtedy však ešte netušil, že zvyčajná nuda bežnej oslavy mu prinesie celkom nečakané prekvapenie. Udialo sa to po polnoci, keď mu odovzdávali dary. Hostia s maškarnými klobúčikmi na hlavách jeden po druhom k nemu pristupovali, vinšovali mu, spievali, vrteli sa pred ním, rumba guľami sa pokúšali hrkať do výrazného rytmu živej hudby a kládli mu do rúk menšie či väčšie škatule, v ktorých, ako sa neskôr presvedčil, boli samé hlúposti. Haraburdy, čo po príchode z oslavy nechal v kufri auta a na druhý deň ich vyniesol na povalu domu, aby nezavadzali. Na konci zástupu gratulantov k nemu pristúpili dvaja muži. Peter Veľký a Pali, najskôr známi, potom spoluvlastníci firmy, a napokon už len kolegovia z brandže. Nástojčivo si uvedomoval, že boli časy, keď ho nenávideli, pravdu povediac, chvíľami sa aj obával o svoje zdravie, no veci sa akosi samy utriasli. Nadobudol dojem, že s jeho konaním sa zmierili, že pochopili, ako veľmi mu záležalo na firme, a preto ju musel pevne uchopiť do vlastných rúk. A keď si predsavzal, že firmu prevezme, myslel to doslova, a podľa toho aj konal. Keď sa k nemu na oslave blížili s veľkou obálkou v ruke, prebleslo mu mysľou, že čas zrejme obrúsil všetky hrany a zahojil rany. Cítil, že obálka v sebe ukrýva čosi vzrušujúce. Po všetkých tých škatuliach, čo mu prešli rukami a ničím ho nezaujali, prichádza do jeho všedného podnikateľského života čosi mimoriadne. Na rozdiel od iných mužov mal silne vyvinutú intuíciu, ktorá ho len málokedy sklamala. Pomáhala mu predvídať kroky konkurencie, odhaľovala myslenie partnerov, takých čitateľných a svojím spôsobom naivných, až sa mu niekedy zdalo, že sa kdesi stala chyba, keď takíto ľudia prerazili v biznise. Obálka obsahovala zájazd na Kubu. V prvom okamihu to nepochopil. Na chvíľu nastalo ticho, no vzápätí sa k nemu naklonil Peter Veľký a šepol, že Kuba nie je celé prekvapenie k narodeninám. Kuba je miestom, kde sa prekvapenie – špeciálny produkt novej cestovnej kancelárie Miramar – odohrá.

Po oslave sa celý víkend zaoberal úvahami o špeciálnom produkte. Dokonca bol nervózny a nesústredený, lebo neúspešne premýšľal, o čo môže ísť. Pripomínalo mu to blížiace sa narodeniny či Vianoce z detstva. Aj vtedy býval taký napätý, lebo sa nevedel dočkať svojho darčeka. V pondelok ráno Tony zavítal do cestovnej kancelárie Miramar, kde ho privítali dvaja páni a poskytli mu informácie o ceste, ktorú dostal do daru. „A to prekvapenie?“ spýtal sa a pozrel sa na nich s očakávaním, že mu konečne niečo naznačia. „To sa odohrá až na Kube, pán Belko. Bude nám cťou vás sprevádzať.“

Takže teraz je na Kube, zopakoval si a rozhliadal sa po izbe. Vtom sa opäť ozvalo zaklopanie. Otvoril a chlapíkovi s fúzikmi nervózne po slovensky oznamoval, že hneď vypadne, nech mu už konečne dá pokoj a zmizne. Chlapík mlčal, a len čo mu strčil do ruky akýsi list, odišiel. Tony ho hneď vo dverách otvoril a čítal:

„Vážený pán Belko, prekvapenie našej cestovnej kancelárie Miramar sa práve začína. Želáme Vám pekný pobyt a šťastný návrat domov. V prípade potreby zavolajte na číslo 0909 909 909.“

II

Keď vyšiel z hotela, slnko už stálo vysoko a pálilo. Vodnatými očami hľadel na ulicu pred sebou a rozmýšľal čo ďalej. Prehriaty vzduch sa vlnil a predmety pred ním tancovali. Nevládal sa sústrediť, lebo myseľ sa hojdala v rytme predmetov a odmietala spolupracovať. V liste, čo si prečítal, sa tvrdilo, že prekvapenie sa práve začína, ibaže nevedel pochopiť, v čom tkvie a ako bude prebiehať, keďže nikoho a nič nevidel. Po ceste sa k nemu blížilo auto. Bola to modrá lada a pôsobila zachovalo. Pomyslel si, že niektoré veci na tomto svete sú večné. Akoby sa zrodili preto, aby vytrvali ako spomienka na minulé časy, či už ako memento alebo pekná ilúzia. Pohol sa smerom k akémusi obchodu, čo sa nachádzal pod nízkou arkádou asi sto metrov pred ním. Keď podišiel bližšie, zbadal dvoch mužov, ako čosi popíjajú a zhovárajú sa s predavačom, čo vyzeral ako barman. Chlap za pultom bol černoch a predával biely chlieb, konzervy a pálenku. Na drevených policiach za sebou nemal nič viac. Tony si od neho vypýtal pohárik niečoho tuhého. Nevedel, ako sa mu má prihovoriť, preto radšej ukázal na alkohol prstom. Černoch pochopil a nalial mu. Tony na dúšok vypil obsah pohárika z hrubého skla a gestom si vypýtal ešte jeden. Vtom sa zháčil. Začal si prehliadať vrecká nohavíc a s narastajúcim nepokojom zisťoval, že nemá čím zaplatiť. Pozrel na černocha. Ten na okamih zaváhal, no vzápätí nalial Tonymu ešte raz a naznačil, že to je v poriadku. Tony sa naňho vďačne pozrel, vlial do seba pálenku a kývnutím ruky sa rozlúčil. Vykročil smerom ku kostolnej veži, ktorá vyčnievala ponad ostatné domy. Nazdával sa, že je súčasťou chrámu v centre mesta. Netušil, čo tam nájde, nevedel, čo tam bude robiť, no intuícia ho nútila kráčať tým smerom, a nepriečil sa jej. Námestie pred chrámom zapĺňali turisti. Fotografovali barokovú katedrálu zo zájdeného kameňa a ustavične pobiehali hore-dolu. Tony si sadol na kamenné schody pod arkádou neďalekého starého domu a pozoroval ich. Cítil, že by sa k nim najradšej pridal. Stal by sa súčasťou organizovaného zájazdu, chvíľu by v tejto krajine pobudol a vrátil sa domov. Alkohol, čo vypil u černocha v obchode, ho paradoxne prebral. Myseľ sa mu rozjasnila a cítil, ako v ňom neistota a strach narastajú závratnou rýchlosťou. Nepatrí k nijakej skupine turistov, nemá doklady ani peniaze, a sľúbené prekvapenie na Kube, o ktorom hovorili chlapíci z cestovnej kancelárie Miramar, bude zrejme zlý žart. Možno celý zájazd na Kubu je zlý žart. Ešte pred rokom – dvoma by pripustil, že si z neho jeho bývalí spoločníci takto vystrelili, že mu chceli znepríjemniť život za podvod, ktorým sa zmocnil ich spoločnej firmy, no toto všetko si predsa už dávno vyjasnili. Takže oni dvaja by mu v súčasnosti určite neškodili, viac ráz mal z ich správania pocit, že sa už dávno zmierili so stavom vecí.

– Necesitas ayuda? – spýtala sa ho dievčina, ktorá si k nemu prisadla a celá vysmiata čakala, ako zareaguje. – Estás tan triste.

Nerozumel jej. Po anglicky odpovedal, že nevie, čo mu hovorí, a odvrátil od nej pohľad. Dievčina sa však nedala odbiť. Chytila ho za ruku a svojimi pekne formovanými prstami s dlhými nechtami mu začala jemne pohládzať dlaň. Pozrel na ňu. Bola mladá a vyžarovali z nej sila a zdravie. Jednoduchú krémovú blúzku s malým golierikom mala rozopnutú tak, že pri istých pohyboch bez ťažkostí videl jej prsia. Tony pochopil, že niektoré ženy majú úžasnú schopnosť vyprovokovať mužovu fantáziu a túžbu. Dievčina mala dlhé čierne vlasy, čo si náročky nechala padať pred seba, a tak Tony zistil, že vidí menej, ako by chcel, ale uvidí viac, keď mu to sama dovolí. Nato jej povedal, že ho okradli. Vzali mu všetko, nemá ani doklady, ani peniaze.

– Who have you robbed? The Cuban? – spýtala sa a pustila mu ruku.

– Netuším. Jednoducho som sa zobudil v hoteli a nemám vôbec nič. Je to ako v zlom sne.

A potom sa jej spýtal, či nevie, kde je slovenské veľvyslanectvo, lebo to je asi jediné miesto, kde mu môžu naozaj pomôcť. Kubánka vstala, obrátila sa mu chrbtom a rýchlou chôdzou sa od neho mlčky vzďaľovala. Tony videl, že má peknú súmernú postavu. Odchádzala a on cítil ľútosť, že ju vystrašil. Asi pochopila, že sa dostal do problémov a musí sa obrátiť na úrady, a to nebolo nič pre ňu.

Na niečo si spomenul. Vstal a začal si prehľadávať vrecká nohavíc a košele. Hľadal lístok s odkazom, no nevedel ho nájsť. Pripustil, že ho zabudol v hotelovej izbe, rovnako ako kárované sako, lebo ani to nemal. Telefónne číslo 0909 909 909 však bolo ľahko zapamätateľné, ani v stave rannej opitosti si ho nemusel nejako mimoriadne vtĺkať do hlavy. Rozhodol sa, že skôr než zájde na veľvyslanectvo, skúsi na to číslo zavolať. Možno ide o nejaké nedorozumenie, a len čo chlapíci z cestovnej kancelárie Miramar zistia, do akej nepríjemnej situácie sa dostal, zabezpečia, čo treba. Vstal a vydal sa hľadať nejaký bar alebo reštauráciu, kde by si od barmana či čašníka mohol požičať telefón. Mal šťastie. Hneď pri katedrále natrafil na reštauráciu plnú turistov. Podišiel k čašníkovi a požiadal ho o telefón. Muž v čiernej uniforme, štíhly päťdesiatnik s nagelovanými, dohora vyčesanými vlasmi, sa najskôr tváril, akoby jeho požiadavke nerozumel, vzápätí pokrútil hlavou, že mu nemôže vyhovieť, a vzdialil sa. Tony sa bezradne prechádzal medzi stolmi. Nevedel sa rozhodnúť, či má odísť, alebo požiadať niektorého z turistov o láskavosť. Lákala ho skôr druhá možnosť, a tak sa pokúšal o očný kontakt s ľuďmi, ktorí v reštaurácii neskoro raňajkovali, alebo pili kávu. Ich pohľady vyjadrovali zvedavosť, no nie priateľstvo. Pripustil, že asi nevyzerá dobre, pôsobí zanedbane a nedôveryhodne. Nervozita a bezradnosť ho prinútili vyjsť na vzduch a zhlboka sa nadýchnuť. Chvíľu stál pred starou barokovou katedrálou a uvažoval, či nemá do nej vojsť a požiadať o pomoc toho ich boha. Nikdy predtým nič podobné neurobil, nikdy predtým nebol odkázaný prosiť o pomoc bytosť, v ktorú neveril a bola mu ľahostajná. Všetko, čo v živote dosiahol, a nebolo toho málo, pomyslel si s istou dávkou uspokojenia, je výsledkom jeho síl, jeho rozumu, jeho usilovnosti. A tak to bude aj teraz. Vsugeroval si, že situácia nie je taká vážna, aby podliehal panike. V podstate sa nič nestalo. Iba akousi zvláštnou zhodou okolností prišiel o batožinu, doklady i peniaze, a teraz sa musí dostať domov. Pustil sa úzkou uličkou za skupinkou turistov, ktorým sprievodca hlučne sľuboval, že teraz sa zájdu pozrieť do slávneho baru Bodeguita del Medio, kde o nič menej slávny spisovateľ Hemingway zvykol popíjať svoje mojito. A vtom ho uvidel. Bol strieborný a svietil v otvorenej kabelke turistky tak, že ho nebolo možné prehliadnuť. Kráčal za ňou asi pol metra, akoby aj on patril ku skupine so sprievodcom na čele, a rozmýšľal, že v danej situácii by bolo asi najlepšie osloviť nejakého policajta, ktorý by mu pomohol dostať sa na slovenské veľvyslanectvo. Keď však zbadal strieborný mobil, zmenil rozhodnutie. Ľahko zapamätateľné číslo cestovnej kancelárie Miramar bolo kľúčom k rýchlej pomoci bez zdĺhavého vysvetľovania problémov, dokazovania totožnosti a iných nepríjemností, čo ho čakali pri stretnutí so slovenským konzulom. Opatrne pristúpil k žene pred sebou, a keď skupina vstupovala do úzkych dverí slávneho baru, vsunul ruku do kabelky. Ešte skôr, ako sa ruka dotkla mobilu, v oblasti žalúdka pocítil napätie. Ten pocit poznal. Menšie či väčšie šteklenie v oblasti brušnej dutiny vnímal ako čosi dráždivé a vzrušujúce, no najmä ako predzvesť niečoho úspešného, či už išlo o veľký obchod, alebo milovanie s neznámou ženou. Vtom ho čiasi silná ruka chytila za plece. Obzrel sa a uvidel za sebou muža v bielej košeli. Tváril sa vážne, a keď hovoril, vydával zo seba zvuky pripomínajúce dunenie veľkého bubna.

– Señor, tiene que ir conmigo. Ahora mismo vamos a departamento de policía.

Tony sa strhol. Pohyb vykonal mimovoľne, akoby chcel plece uvoľniť zo zovretia, no mužova ruka nepovolila. Žena sa náhle obzrela a zacítila Tonyho ruku vo svojej kabelke. Vykríkla a niekoľkí turisti, ktorí vošli do baru, no zareagovali na krik, ju aj s Tonym znovu vytlačili na ulicu. Muž v bielej košeli vykrútil Tonymu ruku, vzápätí aj druhú a nasadil mu želiezka.

– Sir, you are arrested for a robbery, – zopakoval mu po anglicky a odvádzal ho preč.

Tony si uvedomoval, že mal v úmysle vyhľadať nejakého policajta, ktorý by mu pomohol kontaktovať sa so slovenskou ambasádou. Túto starosť už teda vyriešil. Ibaže tento kontakt sa uskutoční za okolností, ktoré budú oveľa, oveľa zložitejšie, ako si želal. Oblizol si suché pery a poslušne kráčal po boku chlapíka, ktorý ho zatkol a teraz ho celkom isto vedie na políciu. Tam zrejme bude musieť presedieť hodiny a hodiny, kým sa policajti nespoja s konzulárnym oddelením slovenského veľvyslanectva a kým im konzul nepošle oficiálneho tlmočníka, bez ktorého ho nemôžu vypočuť. Obzrel sa a videl, ako sa skupinka turistov, vrátane ženy, ktorú chcel okradnúť, nanovo hrnula do baru Bodeguita del Medio. Usúdil, že ak si policajt v civile neprizval cudzinku, aby proti nemu svedčila, asi to znamená, že proti nemu nemá záujem vzniesť obvinenie. Čiastočne ho to upokojilo, no vidina úmorného čakania na policajnej stanici a vypočúvanie ho aj naďalej značne zneisťovali.

III

Miestnosť policajnej stanice, kam ho priviedli, bola ošarpaná a tmavá. Dvaja muži, ktorí sedeli za stolom a prehrabávali sa v nejakých spisoch, si museli svietiť stolnou lampou aj napriek tomu, že vonku žiarilo slnko. Vedľa nich sa v stoosemdesiatstupňovom uhle otáčal starý ventilátor. Stonal, rachotil, namáhal sa, no oni si aj tak podchvíľou utierali z čela pot. Tony nie, skôr naopak. Cítil v tele jemnú triašku a pot, čo mu stekal po chrbte, bol signálom narastajúcich obáv. Opäť sa mu zdalo, že muž v jeho koži, ktorý sedí na rozheganej stoličke a civie cez pootvorené okno, zatienené neudržiavanou zeleňou vnútorného dvora, nie je on. Alebo že by predsa? Je to on a ocitol sa v nejakom neznámom svete, kde sa všetko deje ináč, v rozpore s jeho skúsenosťami a zabehaným spôsobom života. Ako keď sa človek pozrie do krivého zrkadla a na okamih zaváha, či tá skrútená, pokrivená, až zarážajúco zdeformovaná kalika, čo naňho vyvaľuje oči, je on sám. Zdesene sa pozoruje, chvíľu neverí tomu, čo vidí, chvíľu zasa rozmýšľa, čo by robil, keby bol naozaj takýto, no vzápätí sa rozosmeje a urobí na seba grimasu, lebo sa mu uľaví, že sa stačí len otočiť, a zlý sen pominie, rozptýli sa. Ibaže jeho situácia je iná. Nestačí sa len otočiť, Tony si uvedomoval, že jeho krivým zrkadlom je pochmúrna, vlhkom nasiaknutá miestnosť s dvoma policajnými úradníkmi, ktorí podchvíľou poťahujú z cigarety, potia sa a hlučne klepú do písacieho stroja. Je to realita, ktorej ešte celkom neuveril, no postupne ho premáhala myšlienka, že skutočnosť je neodvratná a bude ju musieť mocne uchopiť do rúk, aby ju zdolal, aby sa z nej vymanil, lebo ho desila. V duchu pripustil, že ho okolnosti zrazili na kolená, presne ako vtedy, keď ho vylúčili zo školy, lebo kšeftoval s bonmi a veksláčil.

Vlastne, on si len privyrábal, veď aj vtedy dekanovi fakulty opakoval, že nie je nijaký vekslák, riadne študuje, aj výsledky má vcelku dobré, a fakt, že ho polícia pristihla, ako kupuje nemecké marky... „Áno, prichytili ma, súdruh dekan, ale tie marky som kupoval preto, aby som si prilepšil na cestu do Juhoslávie. O nič iné nešlo...“ Ibaže dekan bol karierista a nechcel mať problémy. Tonymu sa videlo, že ho presvedčil, že mu tie marky zhltol aj s navijakom, no dekan vytiahol zo zásuvky svojho pracovného stola akési fotografie a hodil ich pred neho s výčitkou, že polícia o ňom všetko vie a je neprípustné, aby študent v socialistickom zriadení takýmto spôsobom porušoval zákony a správal sa ako kšeftár. Tony sa na nich spoznal. V dave ľudí na fotografii svietila jeho výrazná lysina. Už v tom veku mal s vlasmi ťažkosti, a aj napriek tomu, že vyskúšal celý rad domácich i zahraničných zázračných prípravkov, jeho hlava bola čoraz menej zarastená. Videl sa spredu, zozadu, zboku, aj ten svoj malý nos z profilu. Ešte aj v dekanovej prítomnosti si spomenul, koľko hlúpych rečí si už preň vypočul, chalani sa mu rehotali už na strednej: podľa ňufáka poznáš čuráka! Horšie bolo, že sa táto hlúpa a tisíc ráz opakovaná veta zakladala na pravde. Nuž, ale obesiť sa pre to nehodlal! Dekanovi povedal, že na fotografii je síce on, aj bony v jeho rukách patria jemu, ale nikomu ich nepredával, naopak, kupoval ich, aby si na svoje vypadávajúce vlasy zadovážil nejaké zahraničné kozmetické vodičky. Dekan sa mu obrátil chrbtom a vyzval ho, aby odišiel. Pri dverách, keď už držal ruku na kľučke, mu oznámil, že ho vylučuje zo školy a študijné oddelenie s ním celú kauzu uzavrie. A bolo! Vtedy mal rovnaký pocit, že ho okolnosti zrazili na kolená, že sa mu rúca svet, no napriek tomu neprestával veriť v skorý obrat k lepšiemu... O šesť mesiacov nato prišla revolúcia. Zmena režimu, o ktorej tušil, že je neodvratná, a ktorá ho ako šibnutím čarovného prútika vrátila do hry. Na ekonomickej fakulte, rovnako ako na všetkých vysokých školách, to vrelo a on so vztýčenou hlavou opäť zabúchal na jej bránu. Súdruh dekan a mnohí iní pedagógovia, členovia strany, klopili na chodbách zrak a v študentoch utvrdzovali dohady o svojej slabosti a odovzdanosti. Tony sa včlenil do študentského výboru VPN, zasadal v študentskej rade, vo výbore, ktorý navrhoval zrušenie komunistickej strany na pracovisku a zrušenie jej ideologického vplyvu na akademickej pôde, zastupoval študentov na mítingoch, hoci ani raz verejne nevystúpil, neprihovoril sa masám, to nechával na iných, sám radšej ostával v závetrí, teda v polohe aj som, aj nie som, lebo si uvedomoval, že časy sú neisté a boj nedobojovaný. Súdruh dekan ihneď prijal Tonyho naspäť na fakultu v presvedčení, že si zachráni krk, bľabotal pred ním čosi v tom zmysle, že celá kauza bola nedorozumením, že mu je to ľúto, lebo ho polícia zrejme uviedla do omylu, vraj to musí pochopiť a teraz, keď sa vrátil, bude opäť všetko v poriadku. Tony v očiach svojich spolužiakov pôsobil odrazu ako disident. Niežeby ho niekedy počuli šíriť protištátne reči alebo videli roznášať letáky s protisocialistickými textami, to nie, oni si jednoducho uvedomovali, že ho z fakulty vyhodili a prsty v tom mali vraj tajní, lebo mu našili čosi protištátne. Keď sa to tak vezme, vlastne pomáhal rúcať starý prehnitý režim. A robil to dobre nielen predtým, ale aj neskôr. Vtedy, keď sa na troskách socialistického zriadenia budovala nová spoločnosť a on si ešte ako študent založil firmu, orientujúcu sa na ekonomické poradenstvo. Aspoň tak nazýval plány, ktoré kul v prvej etape privatizácie so skupinami podvodníkov a špekulantov. Štát mal vtedy veľký záujem čím skôr rozpredať malé, neskôr aj stredne veľké štátne podniky. Tonymu jeho temer geniálna intuícia a isté ekonomické znalosti dovoľovali podnikať kroky, na základe ktorých z privatizácie začal ťažiť viac ako mnohí renomovaní ekonómovia, okolnosťami načas zahnaní do kúta. No v duchu si viac ráz pripustil, že sa ďaleko nedostal, a to ho naozaj hnevalo. Ísť ďalej, ako sám v sebe nazval stále dokonalejší spôsob zmocňovania sa štátneho majetku, znamenalo stať sa členom niektorej zo silných politických strán, a to sa mu nepodarilo. Sčasti preto, lebo sa pri privatizácii malých podnikov pošpinil, musel si totiž priznať, že mnohé holandské dražby sa niesli v znamení vopred pripravených scenárov mafie, a sčasti aj preto, že nenávisť ku komunistom a straníckosti v ňom vypestovali silne zakorenený odpor voči všetkému, čo zaváňalo politikou. Prirodzene, neskôr si uvedomil, že urobil chybu. Odrazu preňho nastalo obdobie sucha. Cítil, že sa dostal do akéhosi medzipriestoru, v ktorom sa už nenachádzali obyčajní ľudia, napokon, s nimi ani nechcel mať nič spoločné, ale ani tí, ktorí si z mocenských a finančných pohnútok zaumienili ašpirovať na vysoké stranícke a štátne funkcie. S nimi chcel žiť aj vyť, aj im zapredať dušu, no oni ho medzi seba nepustili. A tak sa začal obzerať po niečom inom. Išlo mu predovšetkým o prestíž, uznanie, chcel sa dostať na spoločenské výslnie, Olymp, kde mohli prebývať len politické špičky, niektorí umelci a známi podnikatelia. Tonymu sa videlo, že tretia skupina je preňho ako stvorená.

Z myšlienok ho vytrhla vŕzgajúca stolička. Nie tá, na ktorej sedel, iná. Keď jeden z mužov vstával, oboma nohami naraz sa odsunul spoza stola, aby sa mohol narovnať, a rukami sa zaprel do opierok. Vysušený nábytok zaprašťal, akoby ho štiepali na kúsky. Aj druhého muža to vyrušilo. Prestal písať, bielou vreckovkou si opäť utrel pot z čela a zo zásuvky vytiahol balíček cigariet. Zapálil si. Vtom si uvedomil, že neponúkol cudzinca, vzal cigarety do pravej ruky a urobil ňou mimovoľný pohyb smerom k Tonymu, ktorý sa však práve v tom okamihu otáčal za mužom, odchádzajúcim s hárkom papiera z miestnosti. Chlap s cigaretami stiahol vystretú ruku, vložil cigarety späť do zásuvky a vybehol za svojím kolegom. Urobil to bezmyšlienkovite, možno sa zahanbil, že ponúkal zlodeja, čo nikdy predtým neurobil, ale ten chlap ho zmiatol, lebo ako zloduch vôbec nevyzeral, pôsobil naňho ako bezbranný a nešťastný človek.

Tony osamel. V ťaživom vlhkom vzduchu sa len pomaly vracal do reality. Napriek situácii, v akej sa nachádzal, sa mu chcelo spať. Zišlo mu na um, že okrem alkoholu a prehýrenej noci sa jeho organizmus zrejme ešte nevyrovnal ani s časovým posunom. Hádal, aký je časový rozdiel medzi Havanou a Bratislavou. Tipoval šesť, sedem hodím, a to je veľa. Kdesi čítal, že človek potrebuje desať až dvanásť dní, aby sa dostatočne prispôsobil zmenám, súvisiacim s východom a západom slnka. Očami blúdil po miestnosti a uvažoval, čo bude nasledovať. Z vnútorného dvora sa cez otvorené okno driapal dnu malý konár kríka, obsypaného červenými kvetmi. Zaujali ho. Vstal a podišiel k oknu, akoby k nim chcel privoňať. Nohy sa však pri okne nezastavili. Vystúpili na parapet a zoskočili do záhrady. Vtom sa rozbehli, mimovoľne a rýchlo. Keď dobehli k nevysokému múru, požiadali ruky, aby nadvihli trup, a vyskočili naň. Ulica pod nimi zívala prázdnotou. Nohy absolvovali mäkký zoskok a ďalej niesli svojho nerozhodného pána do bezpečia neďalekého parku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

HRA O VŠETKO

I

II

III

HRA POKRAČUJE

HRA SA KONČÍ