Pasodoble s prízrakmi

Roman Brat

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

a Literárneho fondu

Copyright © Roman Brat, 2007

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART,

spol. s r. o., Bratislava, 20007

ISBN 978-80-8085-311-2

Venujem svojej žene

Sme len vďaka tomu, že vieme, akí sme boli. Nebyť spomienok, neboli by sme teraz tu, ani nikde inde. Skutočná cesta je tá, ktorú sme už prešli. Tá, po ktorej ideme, je len kus zeme pod nohami.

FÉLIX PITA RODRÍGUEZ

I

Keď Viktor Herman vstúpil do dverí inzertného oddelenia jedného z denníkov, vyhrnul si golier na kabáte v nádeji, že mu čiastočne skryje tvár a zabezpečí väčšiu anonymitu, lebo potreboval zamaskovať svoju neistotu. Žene v okienku sa obrátil chrbtom, vzal si tlačivo a usiloval sa naň skrehnutou rukou napísať oznam, čo si doma starostlivo pripravil:

Spisovateľ vám pomôže spríjemniť večer príbehmi na akúkoľvek tému.

Uviedol kontaktné telefónne číslo a tlačivo podal žene. Pozeral sa pritom do zeme, lebo sa obával začudovaného pohľadu či ironického úškrnu, bál sa, že jeho oznam vybočuje z radu normálnych inzerátov, že je zvláštny, svojím spôsobom možno až zvrhlý ako ponuka na pánsky striptíz, netradičný sex či predaj orgánov, slovom niečo, čo zákonite vzbudí pozornosť, no keď ho zamestnankyňa inzertného oddelenia vyzvala, aby zaplatil stotrinásť korún, a on zdvihol zrak, stretol sa len s tupými a nezainteresovanými očami.

Len čo vyšiel z budovy, odľahlo mu. Bol rád, že to má za sebou. Presne ako vtedy, keď mu oznámili, že ho z vydavateľstva prepustia. Vedel, že skôr či neskôr príde naňho rad, a predsa v kútiku duše klamal sám seba a dúfal, že sa ho to nedotkne. Lenže oni si ho dali zavolať a povedali mu, že s ním rátajú už len ako s externým spolupracovníkom, keďže vydavateľstvo má isté problémy a on by to mal pochopiť, veď vie, ako sa dnes správa knižný trh. A vtedy si konečne vydýchol, lebo z neho spadla ťarcha dlhého nepríjemného čakania, čo ho prenasledovala celé mesiace a pre ktorú nemohol spávať. Nová situácia ho však nenašla nepripraveného. Spomenul si na svoj krízový plán, ako si nazval okolnosti po prepustení, lebo tušil, že sa niečo také stane.

Jeho krízový plán sa opieral o informáciu, že v zahraničí celkom úspešne fungujú literárne dielne, čo učia záujemcov písať umelecké texty a na základe rozprávania klientov na objednávku zhotovujú životopisy.

– Lenže na založenie literárnej dielne potrebuješ peniaze. A aj keby si si ich požičal, kde máš záruku, že sa na Slovensku bude chcieť niekto učiť písať umelecké texty? Ľudia si dnes už nekúpia ani knihu, – protirečila mu žena a on nechtiac pripustil, že sa jeho podnikateľské zámery musia uberať iným smerom.

Dlho rozmýšľal, ako zrealizuje svoj krízový plán, aby aj naďalej mohol pracovať s literatúrou. Trh s knihami bol malý a vkus čitateľov nevyspytateľný.

Nápad podať si inzerát a uchádzať sa o priazeň ľudí, ktorí by chceli počúvať rozličné príbehy, súvisel s jeho presvedčením, že v dejinách sa rozprávačom predsa vždy darilo. Nikdy nezáležalo na tom, či rozprávali o veciach pravdivých alebo vymyslených. Ľudia mali príbehy radi a počúvali ich celé stáročia. To rozhodlo. Svojej žene Kláre radšej nič nepovedal, lebo vedel, že sa jej len máloktorá z jeho prevratných myšlienok pozdáva. Spochybňovala takmer všetko, akoby mu nechcela dožičiť úspech. Vo chvíľach rozjímania však neraz pripustil, že je k nej nespravodlivý, lebo z jeho úspechov sa tešila a vedel, že by preňho urobila čokoľvek. No i napriek tomu ho jej úzkoprsosť a opatrnosť dráždila, chýbal jej zmysel pre dobrodružstvo a schopnosť riskovať, a tak sa na ňu zväčša hneval, keď nad jeho nápadmi nejasala hneď v okamihu ich zrodu.

Viktor Herman zvyčajne nemal od slov k činom ďaleko. Vzal si papier a pero a napísal niekoľko oznamov, ktorými chcel ponúkať svoje služby. Z tých piatich či šiestich sa mu najväčšmi pozdával ten, v ktorom uviedol, že spisovateľ vám pomôže spríjemniť večer príbehmi na akúkoľvek tému. Videlo sa mu to výstižné, a pritom nevtieravé.

Pocity radosti z možného úspechu, pri ktorých ho mrazilo a úžil sa mu dych, sa pravidelne striedali s neistotou. Tá hraničila nielen s možným fiaskom, ale do značnej miery i s hanbou, ktorú mohol v očiach svojich kolegov, priateľov i zástupu nežičlivcov utŕžiť. Hanba je horšia ako choroba, hovoril si, veľmi sa jej bál, a svoju cestu do inzertného oddelenia bulvárneho denníka ustavične odkladal. Z nečinnosti a záľahy pochybností ho vyviedol blížiaci sa odchod z vydavateľstva. Už predtým sa dohodol s riaditeľkou, zavalitou nepríjemnou ženou, ktorá mala dobrý nos na peniaze, no nijaký zmysel pre literatúru, že si odstupné nevezme, radšej v podniku zostane ešte dva mesiace, aby si stihol niečo nájsť. Zatvárila sa nechápavo, sadla si k pracovnému stolu k nejakým papierom a nechala ho stáť uprostred miestnosti, aby mu dala najavo, že ju ako človek vôbec nezaujíma a celú záležitosť v súvislosti s jeho prácou u nich pokladá za uzavretú.

Onedlho nato sa rozhodol, že si konečne podá ten inzerát. Najprv si kúpil nový mobilný telefón. Celkom prirodzene mu zišlo na um, že potrebuje ostať v anonymite. Bol presvedčený, že túto službu musí robiť diskrétne a v tajnosti. Aj jemu samému sa videlo, že nie je bežná, bývalý režim ho naučil vnímať netradičné formy podnikania ako špekuláciu, preto váhal ako človek, ktorý sa rozhoduje, či má, alebo nemá ísť kradnúť. Napokon usúdil, že do inzertného oddelenia pri prvej vhodnej príležitosti zájde. Pripravil si text, aktivoval mobilný telefón a intenzívne si začal predstavovať samého seba ako rozprávača, ktorého si ktosi posadí do kresla oproti sebe a bude od neho vyžadovať príbeh, na akom sa zopár dní predtým dohodnú. Opäť pocítil jemné zvieranie žalúdka. Preňho to bola výzva s nejasným koncom. Povedal si, že najdôležitejšie je obstáť v prvej skúške. Ak mu vyjde prvý klient, získa sebavedomie a celá vec sa v jeho očiach dostane do iného svetla.

II

V miestnosti vládlo šero. Oblizovalo tmavý obitý nábytok a znásobovalo pach po cigaretách a pote. Viktor Herman chcel v tejto situácii všetko vnímať ostro a detailne, presne tak, ako si to viac ráz predstavoval. Prítmie ho zmiatlo. Vyšetrovateľ mu spýtavo pozrel do očí.

– Hľadáte niečo?

Viktor Herman záporne pokrútil hlavou a odkašľal si. Za oknom snežilo. Deň tmavol a oberal ho o zvyšky energie. Tušil, prečo tu je. Dokonca už pri vstupe do budovy policajného zboru nadobudol istotu, že to tak bude, napokon, prečo by klamal sám seba; a predsa sa ešte vždy pohrával s myšlienkou, že vyšetrovateľ začne hovoriť o niečom úplne inom, o čomkoľvek, len aby on nemal nepríjemnosti. To bolo dôležité. Pristihol sa, ako veľmi si to želá, ako veľmi túži zmobilizovať sily v prospech prípadu, o ktorom ešte vždy nič nevie. Potom by odišiel domov a na celú vec zabudol. Všimol si, že vyšetrovateľ sústredene číta akýsi list. Zišlo mu na um, že to nerobí prvý raz, zrejme ho pozná už naspamäť, teraz len pohľadom skáče zo slova na slovo a hľadá v texte čosi, čoho by sa chytil, čo by ho priviedlo k riešeniu, ako správne formulovať prvú otázku.

– Viete, tá nešťastná kniha...

Usiloval sa o hlboký hlas, aby zakryl rozpaky. Viktor Herman sa na stoličke vystrel a nasilu sa usmial.

– Celkom dobre vám nerozumiem.

– Podozrievajú vás... – vyšetrovateľ sa uškrnul a čakal, čo na to povie.

Prišlo mu zle. Nechcelo sa mu o tom hovoriť. Nemal náladu vysvetľovať nejakému policajtovi, že to celé je vymyslený príbeh, akých sú na svete tisícky. Kvôli takejto hlúposti ho sem ťahali! Rozhorčilo ho to, no hnev, čo sa mu rozlial po tele, tentoraz nenamieril len na svoje okolie, ktoré mu očividne nežičilo, ale aj na seba, na svoju neschopnosť predvídať a na zbytočné hazardovanie. Uvedomoval si, že celá záležitosť už dávno nadobudla rozmery nepríjemnej kauzy. Cítil, že musí niečo povedať, niečo ako ucelenú a zmysluplnú vetu, ktorou by hneď na začiatku vyšetrovania rozptýlil podozrenie. Na jazyk sa mu tisla veta: Viete, pane, je to nezmysel, vykašlite sa na to, oni preháňajú, už z toho chytili komplexy – lenže presne toto by zrejme nepôsobilo hodnoverne a vyvolalo by skôr opačný účinok.

Vyšetrovateľ mu bol sympatický. Hľadel naňho modrosivými vodnatými očami, ktoré spolu s niekoľkodňovým strniskom a pomalými, nie uvážlivými, skôr nemotornými pohybmi signalizovali zvyškový alkohol.

– Rád si pálite prsty? – spýtal sa ho tentoraz zamračený a vtiahol do seba hlieny, čo sa mu zjavne začali tvoriť po prehýrenej noci.

Viktor Herman sa opäť zadíval von oknom. Vonku sa už zotmelo. Doľahla naňho sebaľútosť. Jasne si uvedomoval, že urobil chybu. Úplne zbytočne, akoby z nedostatku obozretnosti a pudu sebazáchovy, sa zavŕtal do veci, čo sa ho vôbec netýkala. Ako taký hlupák. Spomenul si na svoj sen o veľkom slimákovi. Na chvost mu nastokol lístoček s vetou Kráľ je idiot a pustil ho plaziť sa popod okná chaty, v ktorej kráľ oddychoval. V tom sne sa mu to videlo smiešne. Videl slimáka, ako sa ponáhľa zvestovať kráľovi, čo si o ňom ľudia myslia. Keď ho potom vypočúvala polícia, zdôraznil, že hoci slimák i lístoček patria jemu, nápis sa vzťahuje na kráľa slimákov. „Preboha, páni, vari si nemyslíte, že by som si dovolil uraziť hlavu zvrchovaného štátu?“ Keď sa ráno zobudil, svoj sen vnímal ako jasné varovanie.

– Rád by som vám to vysvetlil, – povedal nahlas a pokyvkával pritom hlavou, aby dal tomu druhému najavo, že to myslí vážne a je pripravený vniesť do celej kauzy svetlo.

Vyšetrovateľ si rukou prečesal mastné gaštanové vlasy, zdvihol slúchadlo služobného telefónu a požiadal sekretárku o dve kávy. Vzápätí naňho pozrel a dal mu najavo, že počúva. Pôsobil otrávene a unavene. Akoby ani nebol dostatočne spôsobilý pochopiť, o čo tu ide. Viktor Herman si uvoľnil uzol na kravate a zhlboka sa nadýchol.

– Tá kniha, pán vyšetrovateľ, je od prvej po poslednú vetu vymyslená. Možno naozaj pôsobí vierohodne, ale ani jedna udalosť, ktorú opisujem, nie je pravdivá.

– Ani vzťah toho novinára k Josebovi?

– Vy ste to čítali?

– Niekoľko ráz. Viete, že Joseba je krycie meno veliteľa madridského komanda?

– Joseba je bežné baskické meno. Vari si nemyslíte, že mi veliteľ madridského komanda poskytol rozhovor, aby som ho zvečnil v knihe?

– Aj oni potrebujú publicitu.

Sekretárka priniesla kávy. Bola to pekná, vysoká žena. Keď kráčala miestnosťou, opätky jej topánok na parketách duto klopkali. Zišlo mu na um, že to ona vyšetrovateľa tak zmordovala, že kvôli nej pôsobí neisto a spomalene.

– Páči sa vám?

Na túto otázku nereagoval, na sekretárku prestal myslieť v okamihu, keď za sebou zatvorila dvere.

– Pokiaľ viem, moju knihu v Španielsku nikto nepreložil. Ako môžu vysloviť podozrenie, keď nejestvuje oficiálny preklad?

Tentoraz nereagoval vyšetrovateľ. Pomiešal si kávu a rozmýšľal. Vzápätí mu povedal, že nerieši otázku autorských práv, ale obvinenie z napomáhania terorizmu. Je mu jedno, či knihu do španielčiny niekto preložil, alebo nie. On si ju prečítal a obvinenia španielskej strany pokladá za opodstatnené.

– Nebuďte naivný, už dlhší čas vás sledujú.

Viktor Herman pozrel na vyšetrovateľovu ruku. Keď dvíhala šálku s kávou k ústam, chvela sa.

Spomenul si na starého kňaza v románe. Aj jemu sa pri pozdvihovaní chveli ruky. V malej kaplnke, v ktorej slúžil svätú omšu, zbadal Xaviho, mladíka, ktorému dohováral skôr, ako ho zatkli, aby s tým prestal, že to k ničomu nevedie, Boh to takto nechce, lebo brániť vlasť sa dá aj inými prostriedkami, no on sa vtedy len uškŕňal a nebral ho vážne.

„Nepleťte sa do toho, otče, to nie je nič pre vás. Vy sa starajte o naše duše, a ja sa budem o iné,“ povedal vtedy Xavi.

A teraz tam sedel a hľadel naňho neprítomným pohľadom, akoby mu nič nevyčítal, akoby ho ani neprišiel zabiť či zmrzačiť. Starcovi sa stále viditeľne triasli ruky a nevedel sa sústrediť na liturgiu. Pripustil, že si s ním Xavi prišiel vybaviť účty, lebo verí v jeho vinu. Verí tomu, že ho udal, že ho dostali s jeho pomocou.

Xavi sedel v prítmí bočnej lode. Kňazov hlas sa rozliehal chrámom, no on ho nepočul. Myslel na svojho brata, ktorý namiesto neho sedel v cele duranžskej väznice. Obetoval sa, aby on mohol byť vonku. Brat mal vždy dobré srdce. Spomenul si, ako mu raz dovolil ísť namiesto seba na stretnutie s dievčaťom. Tá spomienka mu teraz pripadala smiešna i vážna zároveň. Vtedy sa prvý bozkával. Tak ozajstne, nie tak, ako sa bozkávajú ľudia, keď sa stretnú alebo lúčia. To dievča si nič nevšimlo. Zaľúbene naňho hľadelo a on si predstavoval, že patrí jemu, že je to jeho dievča. Na okamih sa pristihol pri myšlienke, že ju bratovi preberie, že vyjde s farbou von a tú nádhernú modrookú dievčinu s čiernymi kučeravými vlasmi postaví pred nečakanú voľbu. Vzápätí sa zahanbil. Všimla si to. Videlo sa jej, že sa mu prudko zmenila nálada, a pripisovala to svojej zdržanlivosti, ku ktorej ju pred každým stretnutím s chlapcom nabádala matka, a svedomiu, denne umocňovanému čítaním Svätého písma.

„Nehnevaj sa, Jon, veľmi ťa ľúbim a je mi s tebou dobre. Len sa trochu bojím tvojej nedočkavosti,“ tvrdila vtedy celá zmätená a on ju rýchlo a nežne pobozkal, aby sa už neobviňovala, lebo ho to čoraz väčšmi bolelo.

Nikdy na ten večer s Anou nezabudne. Keď sa vrátil domov, objal svojho brata a rozplakal sa. Plakal ticho. Vzlykal na Jonovom pleci a zmáčal mu košeľu. Premkol ho pocit hanby a zúfalstva. Siahol na niečo, čo mu nepatrilo, uvažoval, že brata oklame. Jon sa ho na nič nepýtal. Hladkal ho po hlave a šepkal mu, že ak chce, môžu sa o Anu podeliť, ona si určite nič nevšimne.

„Je do nás rovnako zaľúbená ako my do nej, Xavi. Uvidíš, že sa to časom nejako vyrieši.“

A teraz Jon sedí namiesto neho vo väzení, aby on mohol plniť svoje poslanie.

Xavi sa nepripojil ku skupine ani pre peniaze, ani preto, že by ho niekto nútil. Jednoducho to pocítil ako vnuknutie. Pridlho ani neuvažoval, rovnako ako mnohé veci v jeho živote, aj toto rozhodnutie vyplynulo z pretlaku emócií. Celý problém vnímal ako nespravodlivosť, ktorú dejiny neodstránili, preto chcel priložiť ruku k dielu. Keď o tom hovoril Jonovi a svojím spôsobom ho nahováral, aby urobil to isté, ani chvíľu nepochyboval o jeho rozhodnutí. Jon však odmietol.

„Mám ju rád. Tá práca by ma úplne pohltila a nemohol by som byť s ňou,“ tvrdil a klopil zrak.

„Pozri, Jon, nič ti nevyčítam. Ale maj na pamäti, že nikto to za nás neurobí. Všetci chceme mať pokoj a žiť normálnym životom. Oni to vedia, a preto nás korumpujú. Čím vyššiu životnú úroveň máme, tým menej sa chce ľuďom chytiť do ruky zbraň. A to môže byť náš koniec.“

Na jednom zo stretnutí skupiny mu vsunuli do ruky príručku o výbušninách a povedali mu, aby sa ju naučil odriekať ako otčenáš. Zvládol to rýchlo a prvé praktické skúšky, ktoré robil na odľahlom mieste v lese, takisto dopadli dobre. Spomenul si, ako mu od strachu hučalo v ušiach. Výbušninu chystal popamäti, veľmi pri tom nerozmýšľal. Hľadel na svoje prsty, ako pripravujú trhavinu, rozbušku a odpaľovací mechanizmus, ale myslel súčasne na možné zlyhanie. Čo keď sa pomýli. Nasledoval by výbuch a aj takéto malé množstvo trhaviny by ho zmrzačilo. Vzápätí si spomenul na matku, na svoju mŕtvu matku, ako ho napomína: ‚Xavi, čo to robíš, toto ti Boh nikdy neodpustí, pamätaj na piate Božie prikázanie.‘ Cítil, ako sa potí, ako doňho vstúpila neistota, či koná správne. Matkin hlas v sebe zadusil a odpálil výbušninu. Do vzduchu spolu s hlinou vyleteli konáre a zopár šušiek. Vyzeralo to, akoby si zem po dobrom obede odgrgla.

A potom ho sčista-jasna zatkli. Prekvapilo ho to až tak, že keď si poňho prišli, nezmohol sa ani na obligátne tvrdenie, ktoré pri tom hovoria všetci zadržaní a ktoré samo osebe vždy vyznieva veľmi smiešne. Prirodzene, jeho slová o nevine by nikto z príslušníkov jednotky rýchleho nasadenia aj tak nebral vážne. Správali sa k nemu odmerane a s chladnou presnosťou robotov. Aj ich zovretia a chvaty boli také: bolestivé, hraničiace s krutosťou. Po dlhom a namáhavom vypočúvaní ho na pokyn vyšetrujúceho sudcu umiestnili do cely predbežného zaistenia a on si vydýchol, že to má konečne za sebou. Potom ho odsúdili. Vymerali mu osem rokov za trestný čin prechovávania zbraní a výbušnín a presunuli ho do väznice v Durangu. Tam za ním prišiel Jon. Po dvanástich mesiacoch odo dňa odsúdenia. Mal dlhšie vlasy ako inokedy a husté čierne fúzy. Aj sa ho na to s výsmešným úškrnom spýtal, no Jon len mykol plecom. Potom, keď v návštevnej izbe osameli, Xavi jeho zmenu náhle pochopil.

„Neblázni, Jon, to nemôžem od teba chcieť. Ana ťa potrebuje.“

„S Anou som o tom hovoril, neboj sa. Teba potrebuje skupina. Mám ťa rád, Xavi. Vyzleč sa, rýchlo.“

Vymenili si šaty, vzal si Jonovu parochňu a falošné fúzy a po čase zabúchal dozorcovi na dvere. Nič si nevšimol. Pohľadom skontroloval Jona a zavolal kolegu, aby odprevadil Xaviho ku vchodu. Obaja bratia sa rozlúčili pohľadom. Nadlho.

– Pán Herman, vy ma vôbec nepočúvate. Ako dlho ste boli v Baskicku?

– Necelý týždeň.

– Lenže v románe píšete niečo iné.

– Už som vám povedal, že príbeh je vymyslený. S madridským komandom nemám nič spoločné, – Viktor Herman zvýšil hlas, aby jeho slová lepšie prenikli do unavenej hlavy vyšetrovateľa.

– Napriek vašim tvrdeniam si Španieli myslia niečo iné.

– Majú na to právo.

Vyšetrovateľ vstal a podišiel k oknu. Vonku stále snežilo a jemu sa odrazu veľmi žiadalo ísť domov.

– Viete čo? Choďte sa vyspať. Dnes s tým už nič nenarobíme. A neberte to, prosím, na ľahkú váhu, Španieli s nami konzultujú možnosť zaistiť vás. Tak trochu vám tečie do topánok, – povedal vyšetrovateľ a telefónom privolal sekretárku, aby pána Hermana odprevadila na vrátnicu.

III

Viktor Herman sedel vo svojej pracovni pred zapnutým počítačom a tupo hľadel na obrazovku monitora. Usiloval sa napísať niekoľko krátkych príbehov, ktoré by v prípade potreby mohol rozpracovať a použiť. Obklopil sa rozličnými predmetmi zo svojich ciest, zapol si náladovú hudbu a čakal na inšpiráciu. Už dávnejšie, keď o všetkom uvažoval, si povedal, že jeho príbehy musia byť pútavé, čímsi zvláštne a s prekvapujúcou pointou, lebo inak poslucháčov nezaujme. Vo dverách pracovne sa zjavil jeho syn s čiernymi slnečnými okuliarmi na očiach. Mali zúžené elipsové očnice s fialkastými sklami a jemu sa v tej chvíli zazdalo, že vyzerajú ako páska na oči.

– Našiel som ich na ulici, sú bombové, nie?

– Našiel? Aj okuliare sa dajú nájsť?

– Predstav si, že by boli magické a človek by cez ne mohol vidieť kadejaké veci...

A prečo by cez ne nemohol vidieť kadejaké veci, pomyslel si. Napríklad auru, ťažko postrehnuteľnú esenciu či žiaru, ktorú okolo seba šíria všetky bytosti, no vidia ju len veľmi vnímaví ľudia, alebo napríklad dušu, a hneď by vedel, kto je aký, ako zmýšľa a koná. Zo zamyslenia ho vyrušilo zvonenie mobilného telefónu. Tentoraz mu nezovrelo od napätia hrdlo, s volajúcim sa spojil bez otáľania, akoby ho dlhé čakanie od okamihu podania inzerátu unavilo a chcel mať úvod rýchlo za sebou. Rozhodným hlasom povedal:

– Prosím...

– Dobrý deň. Volám sa Saretová, – povedala žena potichu, akoby sa bála, že jej za obťažovanie ktosi vynadá. – Prečítala som si v novinách váš inzerát o rozprávaní príbehov. Viete, bola by som rada, keby sme sa mohli dohodnúť.

Viktor Herman sa usmial. Predpokladal, že ak sa na jeho inzerát niekto ozve, s najväčšou pravdepodobnosťou to bude žena.

– Čo môžem pre vás urobiť? Akú tému vám môžem ponúknuť?

– Pravdupovediac, je mi to jedno. Mám rada všetky druhy príbehov. Viete, kým žila moja mamička, rozprávala mi príbehy takmer každý deň. Bola dobrým rozprávačom a ja som ju rada počúvala. Všelijaké príbehy zo života, čo zažila ona alebo jej blízki. Alebo si len tak vymýšľala. Veľmi som si na to zvykla. Mama mi pred pár rokmi zomrela a odvtedy sa cítim opustená, – dodala ticho a odmlčala sa.

– Rozumiem. Ale predsa len by ste sa mali pokúsiť naznačiť mi, o čom by mal byť príbeh, ktorý si chcete vypočuť, – vysvetľoval jej Viktor Herman trpezlivo. – Viete, môže sa stať, že k vám prídem, rozpoviem vám príbeh, a vy s ním nebudete spokojná. Rád by som sa takejto situácii vyhol. Iste ma chápete.

– Chápem.

– Čo sa týka môjho honorára, jeden príbeh stojí dvetisíc korún a trvá približne pätnásť minút.

– V poriadku, – poponáhľala sa s odpoveďou, aby mohli prejsť k tomu podstatnejšiemu, a tým boli deň a hodina stretnutia.

– A téma?

– Vyberte pre mňa niečo nevšedné, niečo, kde sa budú diať veci, ktoré sa bežne nestávajú. Také príbehy mám rada, – navrhla mu mierne vzrušená.

Potom si rýchlo dohodli termín stretnutia a rozlúčili sa. Okrem zvyčajného pozdravu ešte dodala, že sa naňho veľmi teší, a to ho zmiatlo. Pripustil, že táto žena bude chcieť od neho aj niečo iné, a na okamih ho premkla pochybnosť, ako to celé dopadne.

Poviedku Každý z nás je zviera dopísal pomerne rýchlo. Synove čierne okuliare s fialkastými sklami ho inšpirovali a on im napokon prisúdil i neprisúdil, to ponechá na poslucháčovu fantáziu, schopnosť odhaliť zvieraciu podstatu v každom človeku. Podišiel ku Kláre, ktorá v izbe oproti listovala v časopise, a navrhol jej, aby si príbeh prečítala.

– Myslím si, že sa ti podaril. Páči sa mi.

– Takže dámu nesklamem...

– Nemal by si, – odvetila mu žena a záhadne sa naňho pozrela.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1 - 9

I

II

III

10-20