Alexandra Kováčová

20 bláznivých dobrodružstiev

Neuveriteľné príbehy z 9 štátov

Elektronická kniha

Copyright © Alexandra Kováčová

ISBN (EPUB): 978-80-972243-1-8

EAN (EPUB): 9788097224318

Všetky práva na rozširovanie, rozmnožovanie a preklad sú vyhradené.

Okrem použitia krátkych ukážok na účely recenzie sa nesmie žiadna časť tejto knihy v nijakej forme reprodukovať, upravovať alebo inak šíriť akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora.

Prvé vydanie

Slovenská verzia © 2016

Obsah

Na konci sveta v Ushuaia (Argentína) 1

2. Nakreslené smaragdové jazero v Ohňovej zemi (Argentína) 6

3. Skúška trpezlivosti na ostrove Chiloe (Čile) 11

4. Čo ma zožerie v amazonských pampách? (Bolívia) 18

5. Polonahí kmeň Embera (Panama) 25

6. Raj či peklo? San Blas ostrov na každý deň v roku (Panama) 31

7. Ostrov opíc a domorodci Wounaan (Panama) 38

8. Bocas del Toro – ostrovy jógy, čokolády, kokosového oleja, backpackerov a krásnych pláží (Panama) 44

9. Kde objatia vyhrávajú nad materializmom (Kostarika) 51

10. Deň života v džungli na poloostrove Osa (Kostarika) 56

11. Prežijem v ringu thajského boxu? (Thajsko) 63

12. Rýchlo a zbesilo (Aruba) 69

13. Kde čašníci spievajú v reštauráciách (Mexiko) 76

14. Podzemné jaskyne cenotes (Mexiko) 80

16. Dobrodružstvo v Xplor (Mexiko) 89

17. Spoznávanie tajných zákutí Yucatánu (Mexiko) 93 <

18. Zoči voči oblude (Mexiko) 99

19. Láska prechádza cez žalúdok (India) 105

20. Najväčšia skúška charakteru v ašráme Amritapuri (India) 111

O autorke 119

1. Na konci sveta v Ushuaia (Argentína)

Bola som na konci sveta! Áno, aj takto nazývajú najjužnejšie mesto na svete Ushuaia v Argentíne. Pamätám si ako sme sa ešte v škole učili o Ohňovej zemi a už len preto, že to znelo tak exoticky som sa tam raz chcela pozrieť. Netušila som ale, že sa mi tento detský sen niekedy splní a že v skutočnosti je tam dokonca ešte oveľa krajšie ako v knihách. Nikdy som si ani neuvedomila, že Ohňová zem, v ktorej leží aj malebné mestečko Ushuaia je vlastne najväčší ostrov súostrovia s rovnakým názvom. Tento hlavný ostrov patrí Argentíne, ale niektoré ďalšie ostrovy Ohňovej zeme sú už súčasťou Čile.

Človek sa tu naozaj cíti ako na konci sveta. Dostať sa tu mi trvalo asi 20 hodín autobusom z Puerto Madryn, a časť cesty sme pozorovali čajky a tučniaky okolo nášho trajektu. Bolo to niečo nereálne len tak sa postaviť hore na zábradlie trajektu a s čiapkou na hlave sa plaviť do mesta, ktoré je už tak blízko Antarktídy.

Už prvé minúty v Ushuaia ma uchvátili. Na autobusovú zastávku (normálna stanica tu vlastne žiadna ani v meste nie je), ma prišiel vyzdvihnúť známy Ruben, ktorý má v meste cestovnú agentúru, a u ktorého sme s kamarátkami mali prespať na 4 dni.

Hory, lode, more, ľadovce, množstvo vtáctva, drahé reštaurácie, veľa múzeí … po pravde, na koniec sveta je tu atrakcií až príliš a človek by sa tu ľahko zabudol aj na pár týždňov, nie to len pár dní, ako sme to mali na pláne my.

Bol február, koniec argentínskeho leta, ale v Ushuaia sa bez teplých nohavíc, rukavíc, termo bundy a čiapky proste nedá vydržať. Leto som si síce predstavovala trošku inak, ale tie prírodné krásy, ktoré okolie ponúka, stoja maximálne za to aj so zmrznutými prstami.

Už len samotná prechádzka po mestečku ma napĺňa obrovskou energiou, a to nielen preto, že sa dobre zapotím, keďže polovička uličiek je na kopci podobne ako vo svetoznámom meste San Francisco. Najlepši výhľad na celé mestečko a aj Bahia Encerrada záliv je z najvrchnejšej ulice Miguel Berraz, tak sme sa tam zadychčané vypravili s americkou známou Lyrou.

Väčšinu Ushuaia prechádzame v tichosti a meditujeme chôdzou. Mať hory a more, hoci i studené, na jednom mieste je neopísateľný pocit. Pár ľuďom na ulici sa asi môj úsmev tiež zdal zvláštny (čo som usúdila z ich výrazu tváre), ale od radosti, že to matka príroda tak krásne zariadila, som proste nemohla inak ako sa bezdôvodne usmievať na všetkých okolo.

„Hola, chcete sa povoziť?“ kričí na nás jeden Argentínčan z prístavu a ukazuje na jeho loď.

„Ďakujeme, veľmi rady, ale už máme program. Pôjdeme na ľadovec. Ale aspoň nás môžete odfotiť“ a podávam mu foťák. Trochu ma mrzí, že taký spontánny výlet za uškatcami a tučniakmi sme museli odmietnuť, ale s kamoškou z Francúzska sme už dohodnuté vystúpiť neskôr na Glacier Martial.

Na druhej strane lagúny Encerrada zazrieme dve stroskotané lode, tak sa hneď vyberáme smerom tam. Po tej bielo-zelenej z nich sa dá dokonca aj prechádzať a nazrieť do vnútra. Cítim sa ako Krištof Kolumbus, objavujem čo sa dá a veselo poskakujem po celom vraku lode. Dokonca sa s Lyrou zahráme na chvíľku aj na Titanic a fotíme sa v tej slávnej póze na začiatku lode.

Cestou naspäť zavítame aj na uličku Avenida Maipu, ktorá je známa remeselníckym trhom Paseo de los Artesanos. V jednom stánku zazrieme unikátne šperky z mincí, ktoré vyrába Martin Spinosa. Dokonca tam zbadám aj prívesok vyrobený z 10-centovky so slovenským znakom. Jupí, moje rodné Slovensko sa dostalo zázrakom aj na koniec sveta :)

Ushuaia je nielen odrazovým mostíkom na návštevu Antarktídy, ale aj na vedľajšie ostrovy v kanáli Beagle, kde žije množstvo tuleňov, tučniakov a ďalšich nádherných zvierat, ktoré u nás v Európe vidno len v ZOO. Keďže som sa ale vrátila z Punta Tombo a polostrova Valdés, kde som pár dní strávila s tučniakmi a kopou inej zveri, rozhodla som sa Ushuaia užiť si aj inak ako väčšina turistov.

Nakúpili sme ovocie, avokádo a bagetu v supermarkete (všetko tu je také prekvapivo drahé, ale zase na druhej strane je to ďaleko od ďalšej civilizácie, takže dáva to zmysel) a začali sme stopovať autá smerom do kopca.

Stačilo nám vidieť zospodu ľadovec Glacier Martial a hneď sme vedeli, že dostať sa na vrchol bude ako samotný názov naznačuje taká vojenská drina. Najprv nám zastaví štvrté auto, ktoré nás berie ku kruhovému objazdu, kde nás čaká kamoška. Tam stopneme milí starší argentínsky pár, ktorí nás zase trochu odvezie, a nakoniec sa mi podarí stopnúť ešte jedno auto až úplne hore na parkovisko. Paráda, ušetrili sme tak hoďku šľapania do kopca, teším sa vduchu. Ešte že tu je stopovať bežné a podľa miestnych aj celkom bezpečné.

Otočím sa a za nami sa rozprestiera Ushuaia plné života. Všade okolo nás sú krásne zelené obrovitánske stromy a pred nami už vidno drsné skaly pokryté čistým bielym ľadovcom. Vyberáme sa po širokej kamenistej ceste a nestačím sa diviť, koľko rodiniek s malými deťmi sa v ten istý deň vybralo na túru. Ja som ozajstný ľadovec nevidela do mojích 25-tich rokov na Islande, a tieto maličké stvorenia majú takýto zážitok už v plienkach! Veď to nie je fér.

Pomaličky dôjdeme ku miestu, kde končí lanovka a začína rieka. Nakoniec som rada, že sme si to vyšľapali a nešli lanovkou, lebo pomedzi stromy nebol žiaden výhľad na prírodu. Teraz je pred nami tá najpríjemnejšia časť túry. Popri búrlivej rieke je stúpanie striedme, tak si spríjemňujeme cestu rozhovormi o zvykoch v našich štátoch a aj o našich chlapoch. Je vtipné porovnávať ako sa správajú Slováci, Francúzi a Američania. Najväčšou zábavou je však asi to, keď sa všetky tri zhodneme, že nevieme či ešte chceme priateľa našej národnosti… Žeby predsa človek chcel to, čo nemôže mať a nevážil si to, čo má?

Teraz je však koniec srandy a treba stúpať poriadne hore po rozlámaných kameňoch. Šmýka sa, ale našťastie vietor utíchol a slniečko nám milo svieti na cestu. Každým krokom hore cítiť viac tlak v hlave a ušiach a vždy po pár minútach zastavíme, vydýchame sa, a niečo nafotíme. Po dvoch náročných hodinách, keď sme si už každá nadávali radšej

vduchu ako nahlas pred všetkými rodinkami okolo, sme konečne s radostným výkrikom dorazili na prvý viewpoint s výhľadom na celé mesto Ushuaia. Tu sa začína ľadovec Glacier Martial a väčšina turistov aj práve tu svoj výlet končí zaslúženým piknikom.

My sme sa ako všetci tiež zastavili, zložili batohy na zemi, sadli si na mikiny a vybrali obed. Bageta s avokádom a paradajkou mi chutila ešte asi ako nikdy. S plným bruškom som si našla veľký plochý kameň a celá som sa na ňom vystrela. Lepšie miesto na siestu som si naozaj nemohla želať. Slniečko nad nami pripekalo, dokonca som bola chvíľu len v tričku s krátkym rukávom. Za nohami ľadovec, za hlavou v doline Ushuaia, a dookola štebot vtáčikov a unavených detí. Na každej túre je vždy najlepší oddych na vrchole, v tomto asi budete so mnou všetci súhlasiť. Dosiahnuť vrchol je vždy na nezabudnutie.

Po sieste sa prechádzam a fotím všetko, čo sa dá. Škoda len, že sa ten pocit, ktorý mám na ľadovci nedá nijako slovami opísať. Neviem ako to je možné, ale z návštev ľadovcov mám vždy teplý pocit na srdiečku, a necítim zimu, ako by sa dalo čakať. Ironicky, každý ľadovec ako keby mal silu rozpúšťať vo mne všetko zlo, všetko negatívne, všetko studené, a namiesto toho mi vždy dáva energiu a schopnosť ísť vpred. Aj ľadovec Martial na konci sveta mal na mňa rovnaký vplyv. Možno je to aj tým svetlom, ktoré sa od bielej farby ľadu odráža, ja fakt neviem. Ale viem, že mám pocit skákať od šťastia!

Po hodine sa preberajú zo siesty aj moje známe a ideme sa zblížiť s ľadovcom ešte viac. Dvaja Nemci, ktorí nás po ceste zastavili, sa neodvažujú liezť ďalej, ale my ženy posilnené avokádom a banánmi to predsa dáme, hovoríme si. Vyliezame hore na rôzne skaly,

preskakujeme malé potôčiky s topiacim sa snehom a nakoniec aj kráčame priamo po ľadovci, ale len 3 metre, lebo inak je chodenie po ľadovci dovolené len s turistickým sprievodcom a v drápených topánkach. Dokonca si na ľadovec aj sadnem a vyryjem tam srdiečko s mojím menom. Tak, a teraz sme si kvit a obidvom nám ostane nezabudnuteľná spomienka v srdci na dlho. Tento orgazmický pocit môjho druhého spojenia sa s ľadovcom v živote sa len tak ľahko nebude dať zabudnúť.

Dotýkam sa všetkých krištálikov ľadu a vytváram si z nich rôzne obrázky. Nádhera! Príroda je naozaj dar, len škoda, že nie všetci z nás si to uvedomujú. Najvtipnejšie mi prišlo, že Martial ľadovec začína už vo výške 1000 m n.m., presne ako sopečné kopce okolo môjho rodného mesta Snina na Slovensku. Naše slovenské Tatry sú dokonca viac ako dvakrát také vysoké, a tiež tam nemáme poriadne ľadovce. Väčšinu dňa som sa zamýšľala práve nad tým, aká rôznorodá príroda je na rôznych miestach sveta.

Chcela by som ostať na ľadovci až do večera, ale začína fúkať, tak musíme ísť naspäť. Vyberáme si tú najkratšiu, ale zároveň najstrmejšiu a najnáročnejšiu cestu dole. Musím dávať veľký pozor na fotoaparát, aby sa z túry tiež vrátil celý. Asi 20 minút sa doslova šmýkame dole na zadku až naspäť na miesto, kde sme mali piknik. Už tu nie je vôbec nikto, všetci sú už na ceste dole, tak sa vyberáme aj my. Ide to oveľa rýchlejšie ako nahor, len sa viac šmýka, tak sme opatrnejšie.

Snáď rýchlosťou blesku sme zase dole na parkovisku a keď vidím čajovňu, spomínam na všetky tie koláčiky a aj skvelý čaj, ktorý som mala v provincii Chubut pred pár dňami. Baby sa oblizujú len keď im o tom rozprávam, a tak musíme zastaviť v reštaurácii Refugio na parkovisku na niečo sladké.

„Veď sme práve spálili veľa kalórií, teraz je čas na zaslúženú odmenu, že?“ smeje sa Lyra. Ja odolávam sladkému, ale keď vidím, že ceny jedál sú tu prekvapivo lepšie ako dole v meste, objednávam si na večeru zeleninový šalát. Slinky sa mi však zbiehajú pri pohľade na čokoládové koláče poliate horúcou čokoládovou polevou, ktoré majú pred sebou kamošky. Tie však oceňujú môj zdravý výber večere a hneď sa konverzácia zvrtne na zdravú stravu. Dávam im pár tipov, ako sa udržať fit na cestách a užívam si teplé slnečné lúče. Aspoň chvíľku to vyzerá na letné počasie.

S plným žalúdkom a tvárou vyhriatou argentínskymi slnečnými lúčmi sa ešte raz pozerám na ľadovec Martial za mnou. Počuť posledný výkrik turistu na zipline. Je podobný ako ten môj výkrik šťastia vo vnútri hrude, ktorý som mala pri návšteve ľadovca. Obzeráme sa po parkovisku, ale žiadne auto sa nechystá dole, tak sa vyberáme pešo. Po chvíli chôdze na nás kričia nejakí chlapci z auta „poďte hore, chicas.“ „Ja si skôr myslím, že vy by ste sa mali otočiť naspäť dole do mesta“ odpoviem, keď auto mizne niekde v zákrute. „Škoda, mohli nás zviezť.“

Po dvoch minútach nám však zastavuje nejaké auto. Sú to tí istí traja chlapci. Otočili sa, aby nás zviezli do mesta. Síce sa tlačíme šiesti, ale lepšie ako ešte ďalšiu hodinu ísť pešo. Bol to náročný deň. Viac ako 15-kilometrová prechádzka mi úplne stačila. Neskôr ešte dvakrát náhodou stretneme v meste tých istých sympatických chalanov, tak si vymieňame vizitky.

Na záver dňa nakupujeme zeleninu v supermarkete a zase dvíhame palec hore pri ceste. Zastavuje nám pekný opálený chlap v tielku, ktorý ide domov z posilňovne a vezie nás až domov ku Rubenovi.

To bol ale deň. 3 kamošky z 3 štátov sveta, 5-krát stopovanie, 5-hodinová túra, 15 km v nohách a k tomu jedno slnko, jeden ľadovec, a jedno nesmierne šťastie… Taký typický nezabudnuteľný deň tam na konci sveta.

2. Nakreslené smaragdové jazero v Ohňovej zemi

(Argentína)

Je 9-teho februára 2012. Práve popíjam horúci zelený čaj a ruky si otepľujem dookola pohára. Snažím sa zohriať po dlhej a hlavne chladnej noci a nabrať tak sily na ďalšiu túru. V Južnej Amerike ma dokopy ešte čakajú asi 3 mesiace výstupov po Andách. Dnešný plán však bude výnimočne celkom mierny.

To je to jediné, čo ma prinútilo vstať... len tá vízia ľahkej túry a krásnej prírody. Iba 2 hodiny spánku, silný patagónsky vietor, ktorý skoro niekoľkokrát rozbil okno mojej izby počas celonočnej búrky a alarm o 7h ráno mi ku dobrej nálade ale nijako nepridali. Nielen ja, ale i moja známa z USA, ktorá sa rada predstavuje ako Lyra, a ktorej reálne meno som ani po pár týždňov spolucestovania vlastne nevedela, si ponadávame aj nahlas na celý dom.

„WTF, to nemyslíš vážne, že už zvoní budík!“ kričí na mňa Lyra z vedľajšej postele, pričom si oblieka dva páry ponožiek.

„To bude zábavička dnes, už to vidím“ zasmejem sa skoro cez slzy. Rýchlo zjem dva banány, a potom avokádo na energiu. Cítim sa však ako po najhoršej opici, ktorú som vlastne ani nikdy nemala. Ale keď takto hrozne bolí hlava aj po alkohole ako mne v nej treští dnes, už ani piť nikdy nezačnem, sľubujem si vduchu.

O 7.40 konečne vyrážame z domu známych smerom ku autobusovej stanici, kde máme stretnutie. V podstate, v meste Ushuaia, kde sme ubytované, ani pravá autobusová stanica nie je, len vedľa benzínovej pumpy zastavujú autobusy. Presne tam sa máme stretnúť.

Miestne autobusy tu premávajú tak nejak kedy sa im chce, a ani dokonca nemajú presne stanovený čas,. To samozrejme znamená, že aj tie 3 či 4 km od domu ku benzínke musíme viac menej prebehnúť pešo celé zababušené, lebo dosť fúka, len aby sme tam boli načas.

V turistickej kancelárii nám deň predtým povedali, že prvý autobus smerom do Laguna Esmeralda (Smaragdové jazero) odchádza o 8.30, tak ho chceme určite stihnúť. Celou cestou ku La Terminal autobusom si dosť ponadávame. Potím sa ako také vypasené prasiatko, ledva hýbem nohami, ale i tak musíme bežať, aby sme bus nepremeškali, kedže istotu na odchod ďalšieho moc nemáme.

O 8.25 dobehneme červené ako paradajky a pýtame sa všetkých naookolo na autobus.

„Nie, bus do Laguna Esmeralda ide o 9 hod, a nie 8.30, teda, je to taká menšia dodávka, a nie autobus“ ukazuje prstom na podobnú dodávku jedna nemecká turistka.

„To fakt v turistickej kancelárii mesta nevedia, kedy ide bus?! Mohli sme spať o 30 min dlhšie a dôjsť na zastávku v kľude s normálnou farbou tváre! Teraz potrebujem tak akurát tú pol hodinu, kým sa ukľudním a zmizne mi červená farba z líc“ povzdychnem si nad bežnou zlou organizáciou v Južnej Amerike. Ale predsa, sme na konci sveta v Ushuaia, v najjužnejšom meste na zemeguli. To mám byť rada, že tu vôbec nejaké autobusy premávajú.

Zisťujeme, že spiatočný lístok do Esmeralda stojí 60 pesos, čo bolo momentálne okolo 11 eur. Lyre to pripadá strašne veľa, tak sa rozhodneme, že zaplatíme len cestu tam a naspäť sa už niečo vymyslí. Najprv chce vodič dodávky 40 pesos za jednu cestu, ale podarí sa nám prehovoriť ďalších štyroch turistov ísť naším smerom, tak nakoniec zaplatíme polovičnú cenu 30 pesos. Sorry, ale nás neodrbete! Škodoradostne sa usmejeme na seba s Lyrou.

V buse mi padá hlava od únavy, ale krásna okolitá príroda okolo mi nedá zaspať. Do Údolia vlkov, alias Valle de Lobos sa dostaneme tesne pred 10 hod. Tu je vstup ďalších 10 pesos. V cene vstupu je použitie WC, ktoré ďalej už nebude; a k tomu mapa a vysvetlenie ako sa dostať ku Smaragdovému jazeru. Treba sa tiež zaregistrovať a podpísať menom v prípade, aby sa vedelo, koho hľadať, keby Vás cestou naspäť zožral jeden z tých vlkov.

Až na konci sme prišli na to, že nie je nutné zaplatiť 10 pesos za vstup, ale pár metrov pred vstupom vedie ešte aj cestička zadarmo. Touto však treba obísť dlhšie lesom, kým sa dostanete na hlavnú trasu k jazeru Esmeralda.

Nevadí ... môžeme konečne vyraziť na slabšiu túru. Prechádzame okolo nádherných 70 psov husky, ktoré tu v zime ťahajú turistov na saniach a zúčastňujú sa pretekov. Jeden krajší ako druhý, naozaj. Milujem psy, čo majú oči rôznej farby. Aj tu je niekoľko husky s jedným okom modrým a druhým hnedým. Prekvapivo, sú celkom pokojní a skoro vôbec si nás nevšímajú.

Pomaličky sa prepcháme lesíkom a preskočíme rieku sfarbenú do červenohneda, až sa dostaneme na pole tvorené z rašeliny španielsky nazvanej turba. „Jéj, pozri Alex, ako sa na tom krásne skáče“ ukazuje mi Lyra a ja sa hneď veselo pridám. Je to ako skákať po niekoľko metrovom poli z čerstvého chleba, také jemné, hebké a proste srandovné.

Postupne kráčame popri rieke, ktorá je tyrkysovo modrá. Musím sa Vám priznať, že ani po tom všetkom cestovaní som rieku takejto farby na vlastné oči naozaj ešte nevidela. Photoshop je už iná vec, ale táto farba bola dokonale nádherná aj takto od prírody.

Dozvedeli sme sa, že Smaragdové jazero a aj rieka Esmeralda, ktorá sa z neho vylieva majú takú smaragdovo sýtu modrozelenú farbu vďaka sedimentom, ktoré sa ukladajú pri pohybe kameňov pod ľadovcom. Niečo neskutočné!

Rieka je obkolesená hustým lesom listnatých bukov lenga, typickým pre Patagóniu. Lenga stromy majú také plytké korene, že počas túry sme videli niekoľko vyvrátených stromov na zemi. Dal by sa tam veselo robiť rozbor hliny pod koreňmi stromov, či dokonca všelijakých

drobných živočíchov žijúcich v machu a blízkosti bukov. Pri prechádzke týmto lesíkom som si pripadala ako Alica v Krajine Zázrakov a z každého jedného stromu som silno cítila magickú energiu. Úplne zabúdam na všetku únavu a krátky spánok. Krásne zelený lenga les a smaragdová rieka mi dodali viac energie do života ako 10 hod spánku.

Dookola nás je aj veľa vyschnutých sivých a trošku zvláštnych stromov pokrytých jemných zeleným machom. Nestačím sa diviť všetkej tej prírodnej kráse.

Z lesíka vychádzame zase na ďalšie rašelinisko, ale tentokrát trochu spŕchlo, tak je to najväčšia zábava snažiť sa nespadnúť. Všade sa šmýka a zabárame sa tak 10 cm do vnútra pôdy ako do obrovskej mokrej špongie. Trekové topánky už mám špinavé až po kotníky a bodky blata až po zadok.

Pomaly ďalej kráčame po chodníčku popri rieke smerom ku ľadovcu, ktorý sa predstiera pred nami ako na dlani. Hodnú chvíľu mlčíme a obidve si užívame len silu prírody.

Predierame sa vetrom bližšie a bližšie ku ľadovcu, ale až kým neprejdeme okolo veľkej skaly pri chodníčku, jazero nevidno. Vtedy však dvihnem hlavu a najdokonalejší výhľad ako z obrazu či tapety na ploche počítača čaká predo mnou.

Smaragdové jazero, zelené stromy okolo a za nimi biely ľadovec pokrývajúci sivé a čierne skaly. K tomu piskot troch vtáčikov podobných našim vrabcom. Čo viac si môžem priať?

Samotná túra z Valle de Lobos ku Laguna Esmeralda nám trvala asi len 1 a pol hodiny a pritom som aj dosť toho pofotila. Pôvodne sme chceli tiež ísť aspoň do polovice ľadovca, ale pri takom silnom vetre som mala čo robiť, aby som sa udržala na nohách. Dokonca na seba s Lyrou musíme aj hlasno kričať, aby sme sa počuli, hoci sme len meter od seba.

„Asi si tu dáme rýchly piknik a zabudneme na štveranie sa na ľadovec, čo povieš?“ usmejem sa na Lyru. „Namiesto hodiny by nám to trvalo v tomto protivetre možno tak 3, keď vôbec. Nechcem riskovať šmyknutie s boľavým kolenom.“ Lyra prikyvuje, keď sa snaží zachytiť aspoň nejakú zaostrenú fotku.

„Odfoť aj mňa, prosím ťa“ podávam jej fotoaparát. V ušiach mám vatu, a na hlave kapucňu z mikiny a ďalšiu ešte aj z nepremokavej bundy. Moc sexi na Facebook profilovku to nevyzerá, ale je to momentálne to najlepšie čo zo seba môžem dostať spolu s vyplazeným jazykom a uzimeným úškrnom tváre.

Snažím sa nájsť najmenej veterné miesto okolo jazera a pritom ma vietor pri každom kroku vyvráti na stranu namiesto posunu vpred. Nájdeme obrovský balvan a sadáme si k nemu na zem. Najprv zjem studené jablko, až mi vylamuje zuby. Ohryzok hodím 2 metre od nás vtáčikom, ktoré sa pri ňom natešené zhromaždia na hostinu.

V tej dobe som ešte nebola prevažne len na surovej vegánskej strave ako teraz, takže som si na pravé poludnie začala chystať bagetu so syrom a paprikou. Poviem Vám, že vietor mal takú obrovskú silu, že som sa sama ledva udržala posediačky na zemi a samozrejme mi aj syr odletel z bagety, a dokonca sme sa museli rozbehnúť aj za všetkými sáčkami a servítkami, čo sme mali. Príroda musí ostať čo najviac nedotknutá, aj za cenu toho, že som pri každom kroku mala pocit, že ma odfúkne rovno naspäť do Ushuaia. Bežať za syrom snažiac sa ho chytiť v rukaviciach, bolo pekne komické a podobne nereálne ako aj farba Smaragdového jazera pred nami.

Náš piknik bol ako z nejakej grotesky, najedla som sa viac vzduchu ako samotného jedla a obdivovala som vtáčiky, keď sa tiež s vervou púšťali naháňať tie omrvinky z bagety alebo kúsky jablka proti vetru.

So skoro plným žalúdkom sa vyberáme prejsť pár metrov okolo jazera, ale vietor nás naozaj nenechá ísť ďaleko. Aspoň objímeme pár stromov na načerpanie energie (či sa skôr zachytiť po ceste?) a vyberáme sa smerom naspäť.

Pri rieke nájdeme prekrásne balvany a na chvíľočku aj zasvieti slnko a utíchne vietor. Treba to využiť, tak si ľaháme na kamene a snažíme sa ohriať na tom zubatom, že vraj letnom patagónskom slnku. Bola tam zima skoro ako u nás v zime, a to bol koniec leta! Skupinke turistov, ktorá prejde okolo, zlepší náladu aspoň pohľad na nás, ako spíme pri rieke. Veď vraj po obede si človek má hodiť siestu, nie, sa hovorí :)

Asi po desiatich minútach pohody, ticha a relatívneho tepla sa dvíhame spolu s vetrom a naozaj pomaličky trekujeme naspäť do Údolia vlkov. Každých pár metrov sa zastavím a ešte raz si obzerám tú prírodnú krásu. Surreálne farby, všetko nadpriemerných rozmerov a sily a dokonca aj hrádze bobrov pozdĺž rieky, ktoré tiež vidím prvýkrat v realite, len škoda, že všetky bobry sa tiež asi skryli pred vetrom a nechcú sa nám ukázať.

Cestou späť som kompletne zabudla na pôvodnú rannú únavu a aj všetky možné i nemožné problémy z vonkajšieho sveta. Príroda má neuveriteľnú moc liečiť svojou energiou. A ako ma ukľudňuje pohľad na dokonalý výhľad! Vtedy človek nepotrebuje naozaj nič k úplnej vnútornej pohode, len nádych a výdych.

Okrem vetra, ktorý nás len viac počas túry zocelil, som cítila dokonalé šťastie v každej bunke môjho tela. Stačil mi len čerstvý vzduch a pár zvláštnych stromov pri modrozelenej rieke a jazere rovnakej farby s výhľadom na ľadovec v pozadí.

Do Valle de Lobos som došla skoro úplne potichu, zahĺbená v mojich myšlienkach, až kým sme nemuseli nahlásiť tete v búdke, že sme túru radostne zvládli - neodfúklo nás, kam nemalo, ani nás nič po ceste nezjedlo.

O 5 minút už stojíme na hlavnej ceste. „Ushuaia je odtiaľ cca 25 km, busy asi nejdú, ideme stopovať“ smeje sa na mňa Lyra, s ktorou sme už viackrát spolu v Argentíne stopovali. Nie vždy však úspešne a rýchlo, tak nás trošku premôžu obavy. Ohňová zem je ale celkom bezpečným miestom na konci sveta a tak tu turisti často stopujú, aby ušetrili na drahej argentínskej doprave. Po dvoch minútach sa k nám pridáva aj ďalšia stopárka, aspoň to bude istejšie, hovorím si.

Ani nie o 10 minút nám zastavuje starší sympatický pán a vezie nás až priamo do centra Ushuaia, kde potrebujeme zastaviť. Jupí, a mám 30 pesos na večeru. Potom už len vyložiť nohy na stôl a oddychovať.

3. Skúška trpezlivosti na ostrove Chiloe (Čile)

Keď sme sa už 3 týždne náhodne stretávali kade-tade s milým párikom, on Maďar a ona Talianska, ktorí spolu žijú v Barcelone, teraz meníme plány a už ďalšie stretnutie nechceme nechávať na náhodu. Dohadujeme sa, že spolu v trojici vyrazíme na Chiloe, druhý najväčší ostrov v Južnej Amerike (asi pred dvoma mesiacmi som bola aj na tom najväčšom – Ohňová zem.)

Pár dní som sa snažila nájsť čo najviac informácií o ostrove, ale veľa toho na internete nebolo a ani nič zaujímavé som nenašla. Ostatní turisti okolo sa ma však už dlhšie skúšali presvedčiť, že Chiloe je proste nutnosť.

Nasledujúce ráno v mestečku Puerto Varas si v požičovni rezervujeme auto. Rachele a Gábor vyberajú to najlacnejšie, tak už dopredu tŕpnem či tú cestu dáme. Celou trasou, keď ideme pomalšie ako 60 km za hodinu dvere za mnou hrozne škrípu. Poriadne ma z toho zvuku bolí hlava, ale neviem či je horší ten, alebo to, ako sa na predných sedadlách snažia prekričať tí dvaja jeden druhého. Nič to, pri cestovaní si človek cvičí trpezlivosť. Keď prežijem tento výlet bez toho, aby som sa chcela zbaviť jedného alebo oboch z nich, môžu mi dať medailu!

Prichádzame ku prieplavu Canal de Chacao a po zaplatení 10 000 čílskych pesos nás trajekt spolu s autom odváža na druhý breh z čílskej pevniny na ostrov Chiloe. Nestačím sa diviť, keď zazriem veľkú žltú nálepku, že na lodi je wifi! Wau, ideme na nejaký vidiecky ostrov a na lodi je wifi. To už je aký luxus. A v tej dobe u nás na Slovensku ani nie v IC a EC dlhotraťových vlakoch.

Prehliadku ostrova začíname v meste Ancud asi 30 km na sever od prieplavu Chacao. Pri vstupe zastavíme pri budove, v ktorej sídlia miestne informácie. Veľmi milé pani nám tam vysvetľujú, kde sa máme ísť určite pozrieť. Najviac ma však láka ten chodník pred budovou vyrobený z mušlí! Tisícky mušličiek sú pohádzané pozdĺž chodníka, na ktorý sa až bojím stupnúť, lebo pri každom kroku sa mušle pomaličky drvia na menšie a menšie.

Za pár minút konečne zastavujeme auto na dlhšie. Najprv sa prechádzame po hlavnom námestí Ancudu, v ktorého strede sa nachádza kiosk a pripomína mi hlavné námestia v tradičných mexických mestečkách. Dookola námestíčka medzi stromami sú roztrúsené rôzne zvláštne sochy, ako napr. tzv. Trauco, škaredý trpaslík, ktorý podľa legendy kedysi zvádzal panny. Neviem, čo na ňom síce tie mladé dievky videli, ale aspoň že svaly na rukách mal riadne. Zvyšok asi museli tie panny pretrpnúť so zatvorenými očami...

Ďalšou zastávkou je Museo de las Iglesias, múzeum kostolov. Je to naozaj zvláštne a doteraz tomu nerozumiem, ale vždy som si myslela, že drevené kostolíky sú pýchou hlavne východného Slovenska a okolitých ortodoxných štátov. Ale že ich majú aj v Čile, tisícky kilometrov vzdialených od nás, a dokonca sú veľmi podobne postavené ako tie naše, tak na to logické vysvetlenie stále nenachádzam.

A nielenže sú tu tie kostolíky, ale majú aj svoje prekrásne múzeum. Celé vnútro múzea je drevené, visia tam fotky a maľby kostolov, a aj množstvo malých drevených replík kostolov, ktoré sú na ostrove. Úžasné, ako niekto dokáže vytvoriť také malé dielo na vlas podobné veľkej budove.

Ak sa chcete dozvedieť ako vlastne kostoly stavali, a aké časti ich tvoria, tak ste tu na správnom mieste. Podrobný rozpis aj s fotkami Vám ponúkne určite lepšiu predstavu. Vstup do múzea bol počas našej návštevy ešte za dobrovoľný príspevok, ale pravdepodobne sa to už za tie roky zmenilo.

Potom sa pomaly prejdeme okolo vydláždeného pobrežia lemovaného kameňmi. Je tu naozaj nádherne, tak ticho. Počuť len čajky nad našimi hlavami a sem tam nejakú rybársku loď alebo trajekt v diaľke. Škoda len, že sa na nás počasie neusmeje a posiela nám len pochmúrne mraky ako skoro všade v Čile.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972243-1-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Obsah

Na konci sveta v Ushuaia (Argentína)

Nakreslené smaragdové jazero v Ohňovej zemi (Argentína)

Skúška trpezlivosti na ostrove Chiloe (Čile)