Skutočný muž medzi nimi

Autor

Lukas Arteta

Text © Lukas Arteta, 2016

Cover photo & Design © Lukas Arteta, 2016

Vydalo © LT international 2016

Epub version produced by © LT international 2016

All rights reserved.

ISBN 978-80-972254-1-4

No part of this book may be reproduced in any form or by electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

I.

Deň, ktorý som už netrpezlivo očakávala posledné dni práve prišiel. Začínal sa nový školský rok. Ešte naposledy som sa pozrela do spätného zrkadla, aby som sa uistila, či nemám rozmazaný mejkap. Chcela som urobiť dobrý dojem hneď v prvý deň. Sedela som v aute pred školou a chvíľu som sa pozerala cez okno na svoje nové pracovisko. Bola som veľmi nervózna.

„Kľud Lucy, to predsa zvládneš. Bude to hračka,” opakovala som si túto a podobné vety, aby som sa aspoň ako tak ukľudnila.

Otvorila som dvere, zahasila obhorenú cigaretu, na ktorú som pri všetkých tých myšlienkach, čo sa mi preháňali hlavou úplne zabudla. Vystúpila som z auta, nasadila si okuliare a sebavedomo vykročila do nového zamestnania. Bol to zvláštny pocit. Ešte pred pár mesiacmi som sama študovala a teraz mám zrazu vyučovať a naviac v úplne novom prostredí. Aj keď to bolo už od môjho detstva to, čo som vždy chcela robiť, bola som veľmi nervózna. Poznala som len riaditeľa Paula Harforda, s ktorým som mala pohovor a jednu známu, ktorá tam už asi rok pracovala. Volala sa Margaret Sutcliffová. Vyučovala chémiu a bola dobrá kamarátka mojej staršej sestry. Ja osobne som ju však stretla len párkrát.

Hneď ako som otvorila veľké presklené dvere na škole, smerovala som k riaditeľovi. Tak sme sa dohodli počas nášho telefonického rozhovoru. Vedela som ktorým smerom mám ísť, pretože som tam už bola na pohovore pred asi dvoma týždňami. Aj na druhýkrát ma však zaujala architektúra školy. Budova už musela byť veľmi stará, aj keď sa o ňu vedenie očividne dobre staralo, pretože vyzerala bezchybne. Zvonku bola tehlovej oranžovej farby s veľkými oknami s bielym rámom. Zvnútra zas vysoké stropy ozdobené rôznymi ornamentami. Podlaha bola tmavej farby s imitáciou dreva. Z celého toho miesta vyžaroval akýsi pokoj. Možno ten pocit bol však spôsobený tým, že som konečne získala prácu, o akej som snívala. Ten pocit sa však rýchlo vytratil, keď do mňa narazil mladý študent. Nemohla som sa mu vyhnúť, pretože som si počas kráčania obzerala výzor školy. „Prepáčte. Nepozeral som sa.” Nebol si jediný, pomyslela som si. Nič som však nepovedala. Len som sa na neho pozrela, milo sa usmiala a pokračovala ďalej. Riaditeľňa už bola neďaleko. Zaklopala som na dvere, pričom som sa stále musela v hlave upokojovať.

Toto zvládnem, zvládnem to….

Otvorili sa dvere, v ktorých stála jeho sekretárka. Predstavila som sa a ona ma pozvala dnu. Keď som okolo nej prechádzala, zaregistrovala som jej naozaj výrazný parfém. Všimla som si tiež, že bola veľmi pekná. Tak to zvyčajne pri sekretárkach býva, pomyslela som si. Za stolom som hneď zahliadla pána Harforda. Bol zamyslený a čítal nejaké dokumenty. Zaregistroval ma až keď som pristúpila k jeho stolu. Odlepil oči od dokumentov, pozrel sa na mňa a usmial sa. Potom sa postavil a podal mi ruku.

„Vitajte. Sadnite si, prosím.” Povedal zdvorilo.

Po krátkej konverzácii mi oznámil, že by ma hneď rád predstavil ostatným učiteľom. Samozrejme som súhlasila. Založil teda zložku s dokumentmi na poličku vedľa stola a nasledovala som ho von z riaditeľne. V zborovni bola hŕstka učiteľov, no náš príchod vôbec neregistrovali a pokračovali ďalej v konverzácií a iných činnostiach. Harford sa postavil pred veľký stôl s množstvom stoličiek okolo, aby na neho dobre všetci videli a ráznym tónom začal rozprávať.

„Prosím o chvíľku pozornosti.” Šum v miestnosti rýchlo ustal a každého pohľad bol upretý na neho. A samozrejme na mňa. „Chcel by som vám predstaviť našu novú kolegyňu, o ktorej som vám hovoril. Toto je Lucy Parkerová a dnes u nás začína. Bude vyučovať biológiu,“ hovoril a zároveň ukázal rukou na mňa.

Margaret sa na mňa hneď usmiala, nakoľko ma už poznala. Ja som jej úsmev opätovala a nenápadne som jej zakývala. S ostatnými som sa zoznamovala po prvý krát. Bolo ale fajn mať tam aspoň niekoho známeho. Po krátkom predstavení a vyjadrení nadšenia z toho, že môžem na tejto škole pracovať, za mnou prišla Margaret a chvíľu sme sa rozprávali. To, že sa poznáme si všimol aj riaditeľ Harford vracajúci sa z kuchynky.

„Výborne, už tu niekoho poznáte. Kľudne sa porozprávajte, nebudem vyrušovať. Aj tak mám ešte nejakú neodkladnú prácu, ktorú musím dokončiť. Margaret, prosím, preveďte Lucy po škole. Urobíte mi tak veľkú službu.”

„Iste,” Ochotne prikývla Margaret.

Potom odišiel späť do svojej kancelárie. S Margaret sme sa potom prešli po škole a ja som sa snažila zapamätať si všetky tie užitočne informácie, ktoré mi práve rozprávala. Keďže sa v prvý deň nevyučovalo a kontakt so študentmi na hodinách ma ešte len čakal, v škole som strávila asi len dve hodiny.

Ďalej nasledovali dni plné zoznamovania sa s novým prostredím, ľuďmi a študentami. Okrem toho sa v mojom pracovnom a osobnom živote, teda hlavne v tom osobnom živote, nič významné nedialo. Bývala som stále s rodičmi v našom rodinnom dome a čo sa týka mužov, v okolí bolo pár takých, ktorí mali o mňa záujem. No ja som nemala pocit, že niektorý z nich by stál za niečo viac ako priateľstvo.

Takto to išlo niekoľko týždňov a pomaly som sa začala v škole cítiť naozaj dobre. Práca ma bavila, s kolegami som vychádzala naozaj dobre a z Margaret sa za tých pár týždňov stala moja veľmi dobrá kamarátka. Párkrát sme išli po práci do mesta na kávu, pravidelne na obedy a sama by predtým nečakala, že s ňou budem tak dobre vychádzať. Margaret bola o dva roky staršia, no taktiež stále čakala na toho Pána Správneho. Téma mužov bola teda v našom prípade veľmi častou záležitosťou.

II.

Bolo to v jedno štvrtkové ráno, keď za mnou vletela pred hodinou do kabinetu Margaret a začala na mňa veľmi rýchlo rozprávať.

„Videla si ho? Videla si ho? Kto to bol? Ty ho poznáš?“

„Zadrž. Spomaľ. O čom to hovoríš?” ukľudňovala som ju.

„Práve som na chodbe videla riaditeľa rozprávať sa s ním,” hovorila úplne nadšene.

„S kým s ním?” stále mi nič nebolo jasné.

„No podľa všetkého to bude náš nový kolega, aspoň si to myslím, na základe konverzácie, ktorú som započula,” povedala Margaret.

„Nepredbiehaj,” oponovala som, „to mohol byť ktokoľvek. A bol aspoň pekný?” zasmiala som sa.

„Bol... Veľmi... A ten jeho oblek… Len aby nebol gay!” dodala so smiechom. Konverzáciu sme však narýchlo museli ukončiť, keďže práve zvonilo a začínalo sa vyučovanie.

Na nového kolegu som už potom viac nemyslela, až kým v pondelok ráno do zborovne neprišiel riaditeľ.

„Dobré ráno,” kričal už z diaľky, „môžem poprosiť o chvíľku vášho času?”

Margaret do mňa drgla, až som sa takmer obliala čerstvo spravenou horúcou kávou. Vyčítavo som sa na ňu pozrela, no ona sa len usmievala a šklbala hlavou, naznačujúc, aby som sa obzrela. Keď som sa pozrela, hneď mi došlo o čo jej ide. A naozaj mala pravdu, keď o ňom rozprávala pred pár dňami. Vyzeral skvele. Riaditeľ Harford nám ho predstavil. Volal sa Mark Hart a mal byť novým zástupcom riaditeľa.

„Tento rok, budem častejšie mimo školy. Potrebujem tu niekoho schopného, kto bude v tom čase zodpovedne vykonávať moje úlohy,” vysvetľoval Harford.

Všetci sme sa zoznámili, vypočuli si od neho krátky príhovor a pokračovali v našej každodennej práci. Mala som okrem Margaret aj iné mladé kolegyne, s ktorými som však až taký dobrý kamarátsky vzťah zatiaľ nemala. No bolo mi jasné, z výzoru ich tvarí, reči tela a z konverzácií, ktoré som započula, že Mark sa im páčil. Rozhodla som sa touto témou ďalej už nezaoberať. Mala som ešte rozrobenú nejakú prácu a nemala som na ňu už veľa času, takže zvyšok dňa som sa jej musela naplno venovať.

Večer po práci sme sa mali stretnúť s Margaret pred školou a ísť niekam do mesta. Chcela som mať teda povinnosti z krku, predtým než pôjdem. Kým sme sa stretli, podarilo sa mi našťastie všetko dokončiť. V meste sme po pár neúspešných pokusoch konečne našli prázdny podnik. Sadli sme si, objednali kávu a rozprávali sa o bežných veciach. Muži, práca, voľný čas a zas muži. V tom k nám ku stolu prišli akýsi dvaja neznámi.

„Čo vám zoberieme?” spýtal sa jeden z nich.

Margaret najskôr odmietala, ale po chvíľke prehovárania ich nakoniec nechala, nech nám kúpia jeden drink. Bolo hneď jasné, ktorý má záujem o Margaret. Volal sa George. Nechala som ich teda, nech sa rozprávajú. Vedľa mňa si prisadol Philip. Viedli sme celkom bežný a nezáživný rozhovor o tom, kto som, kde pracujem a podobne. Neskôr sa ale predsa len osmelil.

„Čo robia také pekné baby v meste samé?” spýtal sa Philip.

„Nie sme predsa samé, sme tu spolu,” odpovedala som.

Iba prikývol s úsmevom na tvári. Celkom mi padlo vhod porozprávať sa s niekým novým. A tak som sa nebránila. Vyzeral celkom neškodne. Občas som sa obzrela po Margaret a videla som, že sa dobre zabáva. Rozhodla som sa, že sa pustím do hlbšej konverzácie aj ja. Aj tak by som sa tam sama iba nudila. Akurát som ľutovala, že som si dala takú krátku sukňu. Rozmýšľala som, či nevyzerám až príliš vyzývavo. Nechcela som dať Philipovi zlé signály. Koniec koncov som mala v úmysle sa iba porozprávať. Po ďalšej pol hodine sme sa s Margaret zhodli, že je čas ísť domov. Chlapci nás odprevadili, rozlúčili sme sa a išli domov.

Na druhý deň sme sa stretli s Margaret v kuchynke. Práve si robila rannú kávu a keď ma zbadala, neodpustila si otázku.

„No čo, kedy idete zase von?”

„S kým?” nechápala som.

Margaret len pokrútila hlavou. „S Philipom predsa.”

„Nie, nie nejdeme von. Len sme sa rozprávali.” Odpovedala som.

„Jasné. Len ste sa rozprávali,” posmievala sa.

„Naozaj. O nič nešlo.”

„To ja idem na rande už zajtra,” povedala Margaret s nadšením v hlase.

„To som naozaj rada. Nezabudni ma priebežne o všetkom informovať.” Dodala som.

Prešlo niekoľko dní. Keď som sa v utorok popoludní chystala z práce domov, pred školou čakal neznámy muž. Nevenovala som mu veľa pozornosti, už som totiž rozmýšľala nad večernými aktivitami, keď zrazu ku mne pristúpil, chytil ma za plece a povedal:

„Prekvapenie!”

Zmätená som sa otočila a zistila, kto to je. Philip. V ruke mal kyticu ruží. Hneď mi povedal, že nakoľko na mňa nemal kontakt, rozhodol sa prísť ma počkať pred školu.

„Ďakujem Philip, ale to nemôžem prijať.” Namietala som.

„Trvám na tom,” dodal.

Po chvíľke váhania som si ju zobrala, poďakovala sa a dala mu pusu na líce.

„Môžem ťa odprevadiť domov?” spýtal sa.

„Som autom, prepáč.”

„Tak v tom prípade, poďme spolu aspoň na kávu,” naliehal.

Po chvíli váhania som súhlasila.

„No dobre, poďme.”

Celou cestou k neďalekej kaviarni so mnou viedol celkom príjemnú konverzáciu. Rozprával, aké je zaujímavé, že je von s učiteľkou, aj keď on sám ešte študuje.

„Koľko máš vlastne rokov?” spýtala som sa zvedavo.

„Dvadsaťštyri.”

Bol teda o dva roky mladší. Ten vek som však za problém rozhodne nepovažovala. Potom mi chvíľu rozprával o sebe. Kde a čo študuje. Keď sme dorazili do malej kaviarne, sadli sme si k voľnému stolu úplne na konci.

„Útulné miesto, páči sa mi,” povedal Philip.

„Áno, rada tu chodím. Pomerne často práve s Margaret.”

„George mi hovoril, že sa mu celkom páči.” Usmial sa.

„Hej, podobne to vidí aj Margaret. Som zvedavá čo z toho vznikne.”

„Aj ja,” povedal Philip a pozrel sa von oknom.

„Kam sa pozeráš? Vidíš tam niekoho?” spýtala som sa.

„Nie, len sa zamýšľam.”

„Nad čím?” vyzvedala som.

„No, vieš… ale to je jedno.”

Pozrel sa po chvíli na mňa. Nechápala som, no rozhodla som sa to ďalej neriešiť.

„A čo ty? Máš teraz niekoho?” opýtal sa ma zvedavo.

„Nie, momentálne nemám. Mala som jeden kratší vzťah nedávno, no nefungovalo to. A tak som sa rozhodla ukončiť to.”

„Prečo? Čo sa stalo?” pýtal Philip.

„Vieš, pre mňa je veľmi dôležité, aby som si s niekým stopercentne rozumela. Inak povedané, chcem niekoho, kto bude mojou druhou polovicou. Mužom ide zväčša len o sex a málo z nich má ozajstný záujem o ženu. A môj bývalý bol rovnaký.”

„Chápem. Mne o sex vôbec nejde. Tiež hľadám tú správnu ženu,” vysvetľoval mi.

Dobre sa to počúvalo, no nechcelo sa mi tomu veriť. Akoby to neznelo dostatočne úprimne z jeho úst.

Keď sme dopili kávu a pripravovali sa na odchod, Philip vytiahol peňaženku a trval na zaplatení účtu. Chvíľu som namietala, ale vyzeral neoblomne, tak som ho nechala zaplatiť. Keď ma odprevadil k autu, spýtal sa.

„Kedy si to zopakujeme?”

„Neviem, dám ti svoje číslo a dohodneme sa.” Odpovedala som.

Súhlasil. Potom sme sa rozlúčili, naštartovala som a odišla domov. Hneď v ten večer mi napísal správu.

Bolo mi s tebou fajn, teším sa keď ťa znovu uvidím. Dobrú noc.

Keď som si to prečítala mala som chuť sa tváriť, že som to ani nevidela. Nie že by mi to nelichotilo, naopak. Ale mala som pocit, že toho človeka ani poriadne nepoznám a už mám doma od neho kyticu kvetov a píše mi správy na dobrú noc. Rozhodla som sa teda o tom pri najbližšom stretnutí porozprávať.

Na druhý deň, po príchode do práce bol v škole zhon. Riaditeľ narýchlo zorganizoval v zborovni krátky míting.

„Kolegovia, prosím, máme málo času, chcel by som vás o niečo požiadať.”

Vedľa Harforda stál aj Mark. Len ticho počúval so založenými rukami.

„V najbližších dňoch budeme aj s pánom Hartom odcestovaní. Ja budem preč celý týždeň. Odchádzam zajtra. Pán Hart príde za mnou o pár dní neskôr. Budeme však dostupní na telefóne, takže akékoľvek otázky, či problémy môžete adresovať prostredníctvom telefónu. V nasledujúcich dňoch je vám však pán Hart ešte k dispozícií. Odchádza až vo štvrtok. Ďakujem.” Dokončil oznam a spolu s Markom vyšli von zo zborovne.

„Keď kocúr nie je doma, myši majú hody,” vtipkovala Sue, s ktorou som sa už tiež pomaly spriatelila.

Sue vyučovala anglický jazyk. Bola flegmatická a veci si prekladala zo dňa na deň. Tiež sa vyžívala v uštipačnom humore. A aby som nezabudla, bola vydatá. Už dva roky. Sue bola známa tým, že písomky pre študentov nemala opravené aj viac ako týždeň a neustále si to prekladala.

V ten deň sa mi stalo ešte niečo zaujímavé a pomerne vtipné. Počas toho dňa som až príliš často myslela na sex. Oveľa viac, ako som na to bežne myslela. Netušila som prečo a snažila som sa v škole tieto myšlienky potlačiť. Povedala som si, že už seriózne potrebujem muža. Lenže poruke, žiadny normálny muž široko ďaleko nebol. Museli sa mi vyhýbať alebo čo. Tieto myšlienky sa prejavili aj na mojej hodine biológie. Počas vysvetľovania látky som študentom povedala.

„V teplej vode, je rozmnožovanie týchto orgazmov veľmi časté.”

Aj keď som si hneď neuvedomila, čo som práve povedala, moja trieda si to uvedomila veľmi rýchlo. Okamžite nasledoval výbuch smiechu. Keď som prišla na to, čo som povedala, začervenala som sa ako to je u mňa bežné, keď sa hanbím. Ospravedlnila som sa študentom, ktorí ale takéto rozptýlenie nadšene uvítali.

„Organizmov samozrejme,” opravila som sa.

Čo sa to so mnou dnes deje, pýtala som sa sama seba.

Keď som v ten deň v škole skončila, rozhodla som sa ísť po práci do fitka. Cvičenie vždy moju prebytočnú sexuálnu energiu vedelo odstrániť, alebo aspoň zmierniť. No na parkovisku pred školou opäť čakal Philip.

„Ahoj, si v poriadku? Neodpísala si mi dnes na správu. Myslel som si, že sa ti niečo stalo.”

„Ahoj, mala som asi hodinu. V škole mávam vypnuté zvonenie a nevšimla som si, že si písal.”

„Zájdeme na kávu?” Pýtal sa.

„Rada by som. Ale idem si práve zacvičiť do fitka, takže sa stretneme inokedy, dobre?”

„Aspoň na chvíľu, keď už som tu,” naliehal Philip.

„Dvadsať minút.” Povedala som. “Viac naozaj nemôžem.”

Súhlasil. Po celkom bežnej debate cestou ku kaviarni, nasledovalo niečo, čo ma zaskočilo.

„Vieš Lucy. Veľmi sa mi páčiš, rád by som s tebou trávil viac času. Šiel s tebou do kina alebo tak.” Zdôveril sa.

Po krátkej odmlke, keď som to vstrebala, som odvetila.

„Philip, chcela som sa o tom s tebou porozprávať. Ideš na to veľmi rýchlo, sotva sa poznáme a hneď chceš so mnou tráviť veľa času.”

„Viem Lucy, ale tak to cítim. Cítim, že si spolu rozumieme a rád by som to posunul ďalej.”

„Kam ďalej?!” Nechápala som.

„No, k prvej puse napríklad.”

„Philip daj mi viac času, potrebujem ťa viac spoznať. Ja to zatiaľ tak necítim.”

„Koľko času potrebuješ?” spýtal sa nechápavo.

„Neviem Philip, naozaj neviem,” už som nevedela, čo viac mu mám povedať.

V kaviarni, keď už sme mali objednané, som zaregistrovala, ako sa na mňa stále pozerá a necítila som sa vôbec príjemne. Pomyslela som si, že už nepotrebujem ani to fitko, ako to zo mňa všetko opadlo. Potom začal opäť rozprávať.

„Škoda, že nie je viac žien ako si ty Lucy.”

„Ako to môžeš povedať? Veď ma za tých pár dní ani nepoznáš?” Reagovala som už trochu podráždene.

„To čo o tebe viem mi stačí, aby som to vedel.”

„To povieš každej žene, ktorú budeš poznať týždeň?”

Zamyslel sa.

„Máš pravdu, spoznáme sa viac.”

Jeho odpoveď ma však ani trochu neupokojila. Dopila som kávu a povedala mu, že už naozaj musím ísť. Zaplatila som, aj keď aj tentokrát chcel platiť on a rozlúčili sme sa. Sexuálna energia zo mňa už úplne opadla, bola som nervózna a trochu nahnevaná. Rozhodla som sa to predsa len ísť vybehať do fitka. Popri bežaní na páse, som rozmýšľala. Mám dvadsaťšesť rokov. Myslím, že som celkom pekná. Blond vlasy, modré oči. Všetci vravia, že postavu mám skvelú. Ja si však napriek tomu myslím, že fitko by som mala navštevovať častejšie. Ako je teda možné, že stále čakám na toho pravého? Ako je možné, že za celý svoj život som mala v posteli len pár mužov, teda skôr chlapcov, ktorí za to vôbec nestáli. Koľko mám ešte čakať, kým nájdem toho pravého? Toho pravého muža pre mňa, o ktorého sa budem môcť oprieť. Ktorý ma podporí, a vypočuje si ma? Muža, ktorý nehľadí len na svoje egoistické potreby. Kde všetci takí do pekla sú.

Keď som po cvičení nasadala do auta, cítila som fyzickú úľavu. To behanie a cvičenie mi naozaj pomohlo. No v hlave som bola stále akási nespokojná.

Philip už v ten večer nepísal. Bola som celkom rada, mohla som si aspoň utriediť myšlienky. Zároveň som si spomenula, že zajtra mám dohodnutú prehliadku u zubára, presne o pol jedenástej a vôbec som sa tam netešila. Pred spaním som si nastavila budík a ľahla si do postele. Dnes to bol naozaj náročný deň.

V stredu ma v práci čakalo nemilé prekvapenie. Moja kolegyňa, pani Stevensová, ktorá vyučovala chémiu, neprišla. A na tabuli som ako zastupujúci učiteľ bola ja. Hodina začínala po jedenástej, čo narušilo moje plány navštíviť zubára. Rozhodla som sa teda ísť za riaditeľom a požiadať ho, aby ma vymenil. Ešte sa mi podobná situácia nestala, ale predpokladala som, že to nebude problém. Podobné výmeny boli celkom bežné a bezproblémové.

Cestou k riaditeľni som si však uvedomila, že Harford je odcestovaný. Hneď som si ale spomenula, že pán Hart by ho ešte dnes mal zastupovať. Zaklopala som na dvere riaditeľne. Otvorila sekretárka Smithová.

„Áno, ako ti pomôžem?”

„Ahoj Caren. Prišla som za riaditeľom, je tu?”

„Pán riaditeľ je odcestovaný.” Oznámila mi.

Jasné. Mala som sa rovno spýtať na zastupujúceho Harta.

„Vlastne, prišla som za zástupcom, pánom Hartom,” opravila som sa.

„Momentálne tu nie je. Odišiel asi pred desiatimi minútami.” Odpovedala.

„A kam?”

„Nepovedal, ale predpokladám, že bude niekde nablízku.”

Poďakovala som a vybrala sa smerom k učiteľskej zborovni. Kráčala som celkom nervózne. O pár minút mi začínala hodina biológie a zubára som mala už o necelé tri hodiny. Zas jeden z tých dní, kedy mi nič nevychádza.

Otvorila som dvere a tam som ho zbadala. Mal zrovna nejakú uvoľnenú diskusiu s telocvikárom Samom. Keďže som nemala veľa času, pristúpila som k nim a prerušila ich.

„Prepáčte, že ruším. Pán Hart, môžem s vami hovoriť?”

„Iste,” odpovedal Mark.

„Potrebovala by som zameniť hodinu, ktorá mi dnes bola pridelená ako zastupujúcemu učiteľovi.” „Prečo? Čo sa deje?” spýtal sa.

„Som dnes o pol dvanástej objednaná k zubárovi,” vysvetlila som.

„Prečo som o tom nevedel?” prísne sa na mňa pozrel.

„Mala som vtedy mať voľno, nepokladala som za povinnosť oznamovať to riaditeľovi. Nikdy to nevyžadoval.”

„Tak v tom prípade ja nepokladám za povinnosť vám teraz dať to voľno,” neoblomne odpovedal.

„A naviac, je mi jedno, že to pán Harford nevyžaduje. Ja to vyžadujem. A pre budúcnosť vás poprosím takéto informácie hlásiť aspoň týždeň dopredu. Ďakujem.”

Otočil sa k Samovi akoby sa nič nedialo a pokračoval v konverzácií s ním. Sam sa len pousmial. Cítila som sa úplne hlúpo a ponížene. Práve ma zosmiešnil. A nielen to. Urobil tak pred mojím kolegom. Zlosť vo mne vrela.

„Pán Hart, ja tam ale naozaj musím ísť. Ak sa budem musieť preobjednať, bude trvať týždne kým dostanem ďalší termín.” Bránila som sa.

Otočil sa a už trochu agresívnejšie odpovedal: “Aspoň vás to naučí do budúcnosti informovať riaditeľa. A naviac, o nič zásadné predsa nejde. Máte krásne zuby a pár týždňov tá prehliadka určite počká.”

Úplne mi tou odpoveďou zdvihol tlak! Ďalšiu poznámku som si už ale radšej odpustila. Nebola by rozhodne slušná. V takejto situácii som nechcela urobiť scénu. Nestálo to za to. Poďakovala som ironicky za ochotu a odišla. Celú cestu do triedy som však bola neskutočne nahnevaná. Kto si myslí, že je? Veď ani nie je riaditeľ. Toto si ešte vypije. V tom momente som sa rozhodla nenechať to len tak.

Počas hodiny biológie som rozmýšľala čo s tým urobím. Snažila som sa nájsť nejaké východisko z tejto situácie. Napadol ma celkom slušný plán. Požiadam Margaret o výmenu. Ak si dobre pamätám, má vtedy voľno a nikto o tom predsa nemusí vedieť. Musím to s ňou prediskutovať. Toto by mohlo vyjsť. Hneď po skončení hodiny som zamierila do jej kabinetu. Požiadala som ju, či by to pre mňa spravila.

„Vrátim ti to niekedy nabudúce.” Sľúbila som, snažiac sa získať jej súhlas.

„Oznámim to teda Hartovi nech o tom vie.”

„To nie. Musí to ostať medzi nami, nesúhlasil by. Už som to skúšala,” namietala som.

„Zvláštne, povedal ti aj prečo?”

„Povedal. Bolo to úbohé. Aby som si vraj nabudúce uvedomila, že ho mám informovať aspoň týždeň dopredu.”

„Naozaj divné. Nečakala by som od neho takúto reakciu. Tak dobre teda, kde to je?”

„Učebňa štyristodvanásť. Hodina chémie. Len tam budeš sedieť a dávať na nich pozor. Klasika.”

„Dobre teda. Platí.” Súhlasila.

„Máš to u mňa Margaret, naozaj si to vážim,” odľahlo mi.

Boli by to pre mňa zbytočné komplikácie. A naviac, aspoň budem cítiť určitú satisfakciu voči Hartovi. Ešte som v kabinete doopravovala nejaké písomné práce, potom som sa obliekla a odišla som k zubárovi.

Nakoniec to u neho nebolo také zlé a pred jednou som bola späť v škole. Mala som v ten deň ešte dve hodiny. Počas tej druhej mi znovu písal Philip. Nebola by som si to všimla, zvuky mávam vypnuté, ale telefón bol na stole a zasvietil. V rýchlosti som sa teda pozrela kto píše.

Ahoj, ako sa máš? Pôjdeme dnes do mesta?

Mala som dilemu. Pár dní som s ním nebola a celkom rada by som ho videla, no na druhej strane som po práci chcela zavolať von Margaret a poďakovať sa jej za tú službičku. Po chvíli zvažovania som sa rozhodla stretnúť sa s obidvomi. Odpísala som mu, že mi to vyhovuje okolo šiestej. Snáď to dovtedy stihnem, zamýšľala som sa. Cez prestávku som zašla za Margaret a spýtala sa jej či sa jej nechce po práci do mesta.

„Dlžím ti kávu. Alebo nejaký drink.” Dodala som s úsmevom.

Margaret súhlasila. Dalo by sa povedať, že v tomto období bola už mojou najlepšou kamarátkou a tak som s ňou trávila stále viac času. Musela však zostať trochu dlhšie v práci a tak sme sa dohodli že ju počkám v našej obľúbenej kaviarni.

Akonáhle som doučila, odišla som do kaviarne a sedela som tam sama asi pol hodinu. Čas som si krátila čítaním novín, ktoré boli položené na každom stole. Keď prišla Margaret, vyzerala veľmi šťastne. Spýtala som sa jej čo sa deje. Prisadla si a začala vysvetľovať.

„Vieš s Georgeom to vyzerá dobre. Práve som s ním dovolala. Myslím, že k nemu niečo začínam cítiť.” „To je úžasné Margaret, úžasné,” neskrývala som radosť.

„A čo ty? Stretávaš sa ešte s Philipom? Viem, že nie si až tak očarená, ale skús tomu dať čas. Mohli by sme chodievať na rôzne akcie spolu, všetci štyria. Nebolo by to skvelé?” Pýtala sa pozitívnym tónom.

„Hmm. Malo by to niečo do seba. Ale vieš, že srdcu nerozkážeš.”

„Jasné. Keď budeš ty šťastná, budem aj ja.”

Znelo to od Margaret veľmi pekne a úprimne, čo som si veľmi vážila.

„Idem s ním akurát o šiestej von, tak uvidíme, čo z toho bude.” Priznala som.

„Čo sa ti vlastne na ňom nepáči?”

Zamyslela som sa nad touto jej otázkou.

„Ja ani neviem. Je milý, celkom zábavný, ale z mojej strany tam zatiaľ proste nie je iskra. Chápeš to nie?”

„Hej, viem presne o čom hovoríš. Žiaľ, tak to býva pomerne často. Prečo tí muži proste nie sú viac očarujúci. Ale hovorím ti, daj tomu ešte čas, viackrát sa mi stalo, že som si obľúbila toho človeka až neskôr.”

„Dobre Margaret, keď to hovoríš ty.”

Potom sme sa ešte chvíľu rozprávali o tom, ako to dnes dopadlo u zubára. Ja som sa jej musela spýtať jednu veľmi dôležitú otázku, či si nikto nevšimol, že tam nie som.

„Podľa všetkého nie. Študenti síce boli prekvapení, že tam videli mňa, no vysvetlila som im to. Malo by to byť v poriadku, ” upokojovala ma Margaret.

Pozrela som sa na hodinky a uvedomila si koľko je hodín.

„Prepáč Margaret, už musím ísť. Skoro som na neho zabudla.” Smiala som sa a rýchlo dopila kávu. „Utekaj, vidíme sa zajtra. Ahoj.”

„Ahoj.” Rozlúčila som sa.

Mrzelo ma však, že som to dnes musela ukončiť takto rýchlo.

Obliekla som si kabát a smerovala do mesta. Prišla som asi desať minút neskôr, ako sme boli dohodnutí. Philipovi sa to vôbec nepáčilo.

„Čakám tu na teba už vyše desať minút, mohla si aspoň zavolať!”

„Prepáč Philip, naozaj sa skôr nedalo.

„V poriadku, nabudúce daj aspoň vedieť. Kam chceš ísť?” spýtal sa.

„Neviem, je mi to v podstate jedno.”

„No tak, musí sa ti tu niečo konkrétne páčiť.”

„Ani nie, je mi to naozaj jedno.”

„Bar, alebo reštaurácia?” Stále bol nerozhodný.

„Nie som hladná, takže naozaj mi je to jedno,” opakovala som.

„Čo tak ten bar na rohu pri múzeu?”

„Kľudne, môžeme ísť tam.” Súhlasila som.

Keď sme vošli dnu a usadili sa, Philip po krátkej chvíli, počas ktorej si ma prezeral povedal.

„Si krásna.”

„Ďakujem,“ usmiala som sa.”

„Veľmi krásna.” Dodal zahľadene Philip.

„Ďakujem pekne.” zopakovala som pri pohľade na neho.

„Čo si dáte?” spýtala sa prichádzajúca čašníčka.

„Pivo a pre dámu…” Otočil sa Philip na mňa.

„Ja si dám čaj.”

„Ale no tak, nebudeš snáď piť čaj, keď ja mám pivo.”

„Dobre teda, tak ja si dám červené víno. Shiraz ak máte.” Nechala som sa presvedčiť.

„Iste.” Ústretovo odpovedala čašníčka.

Počas toho večera som si ich dala niekoľko. S Philipom sme sa rozprávali hádam dve hodiny. Dozvedela som sa, že študuje právo. Keď mi to oznámil, premerala som si ho a povedala som.

„Vieš čo. Vyzeráš ako právnik. Tá profesia sa na teba hodí.”

„Naozaj? Prečo si to myslíš?” Spýtal sa Philip so zvedavosťou v hlase.

„Neviem to opísať. Proste tak vyzeráš. Nie je to samozrejme myslené nijak v zlom.”

„Ty ako učiteľka rozhodne nevyzeráš. Ja by som ťa tipol skôr ako moderátorku televízneho spravodajstva.“

Toto ma naozaj rozosmialo.

„To vážne? Ďakujem. Toto mi ešte nikto nepovedal.”

Večer bol príjemný a ubehol celkom rýchlo a keď sme sa pred barom s Philipom rozlúčili, bola som už celkom pripitá. Philip išiel opačným smerom a ja som sa počas kráčania k miestu, kde bežne stávali taxíky rozhodla zavolať Margaret. Vytiahla som telefón a zavolala jej.

„Haló? Lucy? Čo sa deje?” ozvala sa.

„Margaret, ak čoskoro nenájdem muža svojich snov, ak taký vôbec existuje, skúsim to s Philipom. Je celkom fajn. A hlavne, poviem to na rovinu, chýba mi už sex. Nemala som ho už strašne dlho. Príliš dlho.” Hrýzla som si do pery pri pomyslení naň.

„Hlavne si to dobre premysli, aby sa do teba ešte viac nezamiloval. Už s ním teraz nie si, či áno?” Starostlivo dodala Margaret.

„Nie, nie som. Snáď sa rozhodnem správne,” odpovedala som.

„Mám ťa rada Margaret, vieš to?” Spontánne som povedala do telefónu. No mohol za to určite najmä alkohol.

„Aj ja teba Lucy.” Ihneď odpovedala Margaret.

„Musím už končiť, akurát ide okolo taxík, vidíme sa zajtra. Ahoj.”

„Ahoj Lucy. A dávaj si na seba pozor.”

III.

Najbližšie dni sa vôbec nevyvíjali ako by som si priala. V piatok večer sme si celkom dlho písali s Philipom a dohodli sme sa, že spolu pôjdeme v sobotu von. Vybrali sme sa do toho istého baru, v meste pri múzeu. Čakala som tam o siedmej, tak ako sme sa dohodli. Po chvíľke meškania prišiel Philip. Okamžite som si všimla, že je poriadne opitý. Keď som sa ho spýtala, či to tak naozaj je, pozrel na mňa a ľahostajne povedal.

„Trochu. A čo?”

„Nič, len som si to všimla, to je všetko.”

„Vadí ti na mne už aj to, že sa občas opijem?” Kričal.

„Mne predsa nič nevadí.” Oponovala som.

„Tak prečo, ti všetko tak strašne dlho trvá, ha?”

Jeho tón sa mi vôbec nepáčil.

„Sám si predsa súhlasil, že na to pôjdeme pomaly,” bránila som sa.

Pristúpil ku mne bližšie, chytil ma silno okolo pásu a spýtal sa.

„Dáš mi aspoň pusu?”

„Nie Philip. Môžeš ma prosím ťa pustiť?”

Chytil ma ešte silnejšie a pozeral sa na mňa opitým pohľadom. Potom povolil zovretie.

„Okej, máš pravdu. Čo tak začať dnešok znova?”

„Si opitý, choď domov, vyspi sa a stretneme sa inokedy.”

Opäť ma silno chytil za boky.

„Som v pohode, poďme si niekam sadnúť,” naliehal na mňa.

„Prepáč Philip, v takomto stave s tebou naozaj nechcem tráviť čas. Odložíme to, dobre?”

Posúval ruky vyššie, čo bolo nepríjemné a snažila som sa ho odtlačiť. V tom ma sotil dozadu. Ledva som sa udržala na nohách.

“Tak kurva zmizni. Nepotrebujem ťa.” Skríkol.

So strachom v očiach som sa otočila a smerovala preč. Keď som bola asi dvadsať metrov pred ním zakričal.

„Zastav! Ja som to tak nemyslel. Počkaj!”

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972254-1-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

I.

II.

III.