Valentín Korinek

Kto z koho?

Zbierka poviedok

Ukážka z elektronickej knihy

Predslov

Zbierka poviedok, ktorú držíte v rukách, vás prevedie tromi rozdielnymi svetmi, ktoré sú ale súčasťou toho nášho, jediného. Poviedky zamerané na sci-fi vykresľujú, ako by naša budúcnosť mohla, alebo radšej ani nemusela vyzerať. My ľudia totiž máme dosť skreslené predstavy o budúcnosti. Predpokladáme, že z toho zakaždým vyjdeme ako víťazi. No nie vždy, je to tak. Tie s hororovou tematikou vo vás vyvolajú príjemne zimomriavky a možno vás donútia dívať sa lepšie tam, kde ste sa doteraz nedívali. Dávať si pozor na to, čo sa vám zdalo prakticky neškodné. Príbehy z posledného sveta vám pomôžu pochopiť mystérium každodenného života. Obavy, ktoré vám sem tam napadnú. Pomôžu vám nahliadnuť za nevysvetliteľné zážitky, ktorých ste možno vy sami boli aktérmi a donútia vás vnímať svet v širších súvislostiach.

Čo nás čaká a neminie.

Sci-fi

Ukradnutá planéta

Poviem ti pravdu. Keď som ju zazrel prvýkrát, vedel som, že z toho bude kšeft tisícročia. A teraz poznám ďalšiu pravdu, ktorá ale pre mňa nie je až tak úžasná. Som v riti. Kvalitne a so všetkým, čo k tomu patrí. Vedieť to pred tým, vykašľal by... ale pekne po poriadku.

Letel som ako vždy na lov. Čo lovím? No to sa len tak vraví. V skutočnosti som zberač. Zbieram planéty a potom sa ich snažím streliť na trhu za čo najlepšiu cenu. Preto si isto vieš predstaviť, že hocaké šutre nezbieram. Zas až taký blázon nie som a už vonkoncom nie som žiaden skrachovanec, ktorý by sa mal trápiť pre pár drobných. Nie. To nie. Ja som „pán zberač“. Mám vycibrený vkus. Preto je môj tovar veľmi žiadaný. Vďaka tomuto prístupu som si vybudoval meno a práve jemu vďačím za to, že sa mi v obchode darí. Prestíž ma predháňa a niekedy to vyzerá tak, že skôr, ako mám planétu v nákladovom priestore, svieti mi na monitore už tucet správ. No čo už, ako mi voľakedy povedal otec: „Čím krajšie hľadáš, tým lepšie predáš.“

To bolo možno asi to jediné, čo som si od neho vzal. Rozmazávať to nebudem ale tak alebo onak to bol idiot. Preto skončil ako skončil. No a tu sa dostávam k tomu, že som takúto planétu našiel a vskutku bola... Ech, keby som nemal pár dlhov, aj by som si ju nechal, ale ...

Takže moja cesta smerovala kdesi na perifériu galaxie. Dostal som totiž echo, že v týchto oblastiach sa skutočne dajú nájsť nádherné kúsky. Viac som počuť nepotreboval. Vybavil som si ešte pár vecí, zbalil sa a odštartoval. Cesta trvala pár dní. Takáto to vzdialenosť dá zmyslom dosť zabrať. O vnímaní a nervoch ani nehovoriac. Letel som sám. Nie. Nie som samotár. Práve naopak. Milujem spoločnosť, no kšeftom to nesvedčí. Nikdy to totiž nedopadne tak, ako sa dohodne na začiatku, a preto sa spoločníkom vyhýbam. Som sám sebe pánom a všetok zisk ide mne. Ak nepočítam náklady a podobne.

Nenudil som sa.

Cieľ sa pomaly približoval a ja som bol čoraz nedočkavejší. Pri predstave, čo za takú planétu môžeš dostať, by to zdvihlo zo stoličky aj teba a to pekne vysoko. Keď bol môj bod záujmu na diaľkových senzoroch, spustil som diagnostiku nákladového priestoru. Po kontrole gravitačných svoriek, erupčnej vane, elektromagnetického kondenzátora a iných, nie menej dôležitých súčastí na spustenie gravitačného poľa, som si vydýchol. Všetko bolo pripravené, aby som jej zabezpečil, to čo potrebuje po tom, keď ju vytrhnem z jej prostredia. O to sa ale postará počítač. Toľko prepočtov by som nezvládol. Áno, hovorí sa o našej rase, že sme jedna z najstarších a najvyvinutejších, ale uznaj sám, že až taká pravda to zas nebude, keď sme sa dopracovali až tam, že kšeftujeme s planétami. Je len otázka času, kedy sa do obchodného hľadáčika dostanú aj menšie hviezdy.

Všetko fungovalo na sto percent. Vedel som, že ak sa dostanem k planéte, môžem hneď a smelo začať s prenosom. Nájsť niečo také sa stane hľadačovi len raz za život, preto šlo všetko moje snaženie na maximum. Konečne som dorazil na miesto, ktorého určenie som zadal na základe slovných prísľubov a uistení. Zazrel som ju. Môj zdroj neklamal. Tá planéta tam vážne bola a bola nádherná. Bola oveľa krajšia ako všetky planéty, ku ktorým som sa kedy dostal. Povedal som si, že keď s týmto prídem na trh, všetci sa budú predháňať, aby mi za ňu dali hoc aj celý svoj majetok. Budú schopní zabíjať, aby mi ponúkli ešte viac. Nie, nepreháňal som, lebo planéta bola vskutku jedna z tých, ktorú nájdeš len raz. Len raz za miliónov životov.

Priblížil som sa k nej na manipulačnú vzdialenosť a neváhal som ani na okamih. Pomocou nachystaných gravitačných zdvihákov som ju veľmi pomaly ťahal k lodi do skladu, kde na ňu čakalo prepravné miesto. Tam bude mať všetko, čo doteraz, aby sa nestratil ani kúsok z jej krásy.

Trvalo dvesto cyklov okolo jej materskej hviezdy, kým som ju dostal bezpečne do lode. Všetko som mal na poriadku a veci išli ľahšie, ako som predpokladal, čo vo mne vyvolávalo zmiešané pocity. Vďaka takémuto priebehu musí prísť nevyhnutne nejaký problém. Bol to fakt, s ktorým ma entropia už viackrát dostala. Aj keď som pripravený, vždy ma prekvapí. S ňou sa bojovať nedá. Záleží už len na tom, do akej miery a ako hlboko ťa to ovplyvní. Verím teda, že teraz ma len lízne.

Namieril som si to späť do centrálneho hala v blízkosti modrých obrov, kde bolo sídlo trhovej ekonomiky celej galaxie. Dlhšia cesta ma donútila uvažovať nielen nad perspektívnym ziskom ale aj nad tým, komu by som ju ponúkol ako prvému. Musel som opäť osloviť svojich informátorov, ktorí mi preverili kupcov s neskrývaným záujmom práve o takýto typ tovaru. Keď som nakoniec dostal správu o potenciálnom kupcovi, išiel som priamo za ním. Loď s nákladom som nechal v nástupných platformách, dobre zapečatenú a chránenú toľkými zámkami, že sotva by sa tam niekto dostal.

Niečo málo som o kupcovi menom Ratin začul, ale nikdy som s ním neprišiel do osobného kontaktu. Nikdy som totiž nemal nič, čo by vzbudilo jeho pozornosť. Od priateľov, s ktorými sem-tam obchodoval, sa mi o ňom donieslo len to, že doposiaľ ho nik neoklamal. Nik mu nepredal nič, o čom by nevedel všetko. Patril k zvláštnemu druhu, ktorý sa vraj do tejto galaxie prišiel pozrieť len tak. No a ako to už býva, jemu sa tu zapáčilo a ostal. Čo ja viem, je v tejto galaxii jediný svojho druhu a od najvyššieho galaktického úradu má také výhody, že sotva sa z toho dostane hoci len kúsok niekomu inému. Vážia si ho aj kvôli tomu, že na akúkoľvek otázku má vždy jednoduchú a adekvátnu odpoveď. Odpoveď, po ktorej sa už nebudeš chcieť ďalej pýtať. Áno a toto bol kupec, ktorému som chcel dať prvú ponuku. Povedal som si, že snáď svojimi nekonečnými vedomosťami ocení krásu ponúkaného tovaru.

Hneď po ukotvení lode na stanici viedli moje kroky rovno na miesto stretnutia. Došiel som až k centrálnej časti, ktorá sa rozprestierala do všetkých strán, kam som len dovidel. Po okrajoch sa týčili obrovské stĺpy, v ktorých boli po obvode vstupy. Vošiel som do vstupu určeného pre rozmery môjho druhu. Dlhou chodbou som prešiel až nakoniec, kde bol ďalší klenbový vstup. Vnútri žiarilo žltkasté svetlo, ktorého zdroj bol ale skrytý. Pri výklenku s pohľadom na stanicu stál on. Ratin. Aj keď bol ku mne otočený chrbtom, hneď ma pozdravil.

„Je mi cťou, že vás poznávam,“ otočil sa. Jeho tvár bola tak cudzia, no napriek tomu vo mne vzbudzovala pokoj a neskutočnú potrebu rozpamätať sa, kde som ju videl, aj keď som si bol na istom, že toto bolo naše prvé stretnutie. „Verím, že ste ponúkaný tovar priviezli so sebou.“

„Áno,“ odpovedal som bez otáľania.

„Verím teda, že má vo vašej lodi má vytvorené adekvátne podmienky pre transport.

Zadíval som sa na neho a v duchu som sa pýtal, ako môže vedieť, na čo som myslel vo chvíli, keď som jej chystal prostredie v nákladovom priestore. Ako to môže vedieť? Ako?

„Pokiaľ by ste boli ochotný dopriať mi aspoň letmý pohľad na váš tovar, náš obchod by mohol začať.“

Po týchto slovách som si už nebol až tak na čistom, či práve on bude ten, komu planétu predám. Neviem, či to cítil a či jeho druh má schopnosť čítať myšlienky, ale zrazu mi za planétu ponúkol desaťkrát vyššiu sumu, ako by mi ponúkli iní záujemcovia dokopy. Bola to suma, ktorá sa neodmieta. Suma, s ktorou máš postarané. Súhlasil som. Dovolil som si ho pozvať na loď. On však odmietol. Namiesto toho mi dal zvláštny predmet, ktorý mám vraj uložiť pod tovar a že o všetko ostatné sa už postará. Nič nezamlčoval. Povedal mi, že to prenesie tovar priamo tu, k nemu.

Bez slov som vzal predmet a šiel na svoju loď urobiť, čo mi povedal, aby suma, z ktorej som bol stále ohúrený, svietila na mojom účte. Na prvý pohľad sa mohlo zdať všetko jednoduché. Pripadalo mi to tak. No ale ako som už spomínal, nikdy nič nejde hladko. Vždy sa to musí nejako pokašľať. Entropia, ako ináč? Je pravda, že som v opatrnosti voči nej poľavil. Bol som zaslepený vidinou, že možno aj na mňa raz padne šťastie. Jednoduché a číre. Nedoprevádzané žiadnymi strasťami. Kým som nedošiel do lode mysľou, mi lietali len tieto dve veci. Tovar a odmena za neho. V lodi som však zacítil pohnútky, že od toho odstúpim. Bojoval som sám so sebou a sám sebe som kontroval, že ak to teraz zruším, budem ja sám príčinnou rukou entropie, ktorá sa skrz mňa postará o rovnováhu nastolením chaosu. Nabral som nakoniec sily a urobil som, ako ma inštruoval Ratin. Keď som pripojil prístroj, v okamihu sa mi planéta stratila. Bola u Ratina. Teraz už len ostávalo ísť si po druhú časť dohody. Moju výplatu.

No a tu to išlo dole kopcom. Späť k Ratinovi som sa ani nedostal. Zastavilo ma zabezpečenie okruhu stanice, cez ktoré som vraj nemal oprávnenie a vypľúvalo mi stále to isté dookola:

Váš štatút bude čoskoro aktualizovaný.

Momentálne nemáte povolený vstup do tohto okruhu stanice.

Zakaždým, keď som chcel prekročiť hranicu, dostal som nepríjemnú dávku šoku, ktorá ma pekne paralyzovala a oznámenie sa spustilo odznova. Keď sa tento scenár zopakoval po tretíkrát, uvedomil som si, že nejde o chybu, ale že ma niekto sakramentsky podviedol. Vrátil som sa do svojej lode a tam som čakal. Bolo to dlhšie, ako by mi bolo milé, no nemohol som nič. Dokonca ani odletieť. Nič. Len sedieť na zadku v lodi, ktorá bola uväznená zaistenými svorkami. Neistotu a  nepríjemné čakanie prerušila prichádzajúca správa. Bola od Ratina.

„Príďte za mnou.“ Nič viac, nič menej. Správa neobsahovala žiadne blahosklonné, či vysvetľujúce slová. Obsahovala len túto krátku vetu, v ktorej sa skrývalo všetko, čo som nakoniec pochopil, až keď som sa s ním znova stretol. Všetko o ňom bola pravda.

Keď sa naše pohľady stretli, nemusel mi nik dvakrát vysvetľovať, že niečo nie je v poriadku. Planétu som nikde nevidel, avšak truhlica na jeho stole mi dávala nádej, že ide o výplatu. Nespúšťajúc zo mňa oči mi pokynul, aby som pokračoval v smere, ktorým ukazoval. Šiel som. Bez váhania a bez obáv. Majestátne dvere, cez ktoré sme prešli, ukrývali miestnosť, ktorá bola väčšia ako samotná stanica. Áno. Vnútri bola oveľa väčšia ako zvonku. Počul som o tom. Dimenzionálne formačné celky. Tak sa to volalo. Koniec koncov aj môj nákladový priestor fungoval zhruba na tomto princípe, avšak to, čo som videl, vrhalo do celého tohto obchodu iné svetlo. Začal som myslieť na to, že toto chcem aj ja a ak to budem mať, narastie mi pole pôsobnosti o pár ďalších komodít, ako sú plynné obrie planéty či dokonca malí hnedý a bieli trpaslíci. No z krásy týchto predstáv ma vyrušila iná krása. Moja planéta. No moja. Tú, čo som jak si... Ukradol? Jej modrastá perleť žiarila všade navôkol. Bola tak neskutočne živá. Modrobiely skvost. Skvost medzi planétami.

***

Nie! Nezískal som za ňu nič. Prečo? Nóóó, bola chránená. Ako som mohol vedieť, že relatívne malá planéta, ktorá sotva vypĺňala nákladový priestor lode, je chránená vysokou radou hlavnej kopy? Kto mal vedieť, že mi také modré nič narobí toľko problémov? Vedieť toto, vzal by som si odtiaľ nejaký mesiac. Ten by určite nikomu nechýbal. Do riti, že ja som sa ulakomil.

„Vidíš a teraz sedíš v base. To si nevedel, že práve Ratin má dohľad nad všetkými planétami v galaxii a to, že ich kupuje, neznamená, že si ich necháva pre seba? Nóó, tak na budúce budeš vedieť, že ak máš na niečo zálusk, vopred si zisti, komu to predávaš a či na tom nie je nálepka chránené. Poškodenie alebo odcudzenie chránených planét sa trestá podľa medzi galaktického práva, ktoré zabezpečuje podmienky pre vývoj rás s takým potenciálom, že im budeme za pár milénií len poskokmi. Ako napríklad pri tej, čo si ukradol. Hmm, Zem. Kto už dá planéte také meno?“

Strieborný dážď

Zamkol za sebou a šiel dole schodmi do suterénu. Tu si to nasmeroval k svojmu autu. Bol to ešte klasický model z osemdesiatych rokov. Naštartoval. Niežeby nemal na nové auto, ale bol tak trochu magor do týchto stariniek. Konkrétne toto bola rapidka. Jój, páčili sa mu tieto autá, a preto ich mal rovno tri. Býval síce v paneláku, ale to ho neodradilo a predsa si ich kúpil. Ohľad na susedov nebral, a tak zaberal tri parkovacie miesta. Bolo mu to jedno. Je pravda, že sa snažil s každým vychádzať dobre, ale z ľudí, čo si širšie súvislosti neuvedomovali si ťažkú hlavu nerobil. Hlavne, ak išlo o niečo, čo v prvom rade uspokojovalo jeho. V tomto bol sebec, čo sa neskôr ukázalo ako výhoda. Dalo by sa povedať, že to bol narcista na úrovni easy, no nemal ďaleko k tomu, aby poskočil o stupeň vyššie. Pracoval na železnici. Čo konkrétne tam robil, nikdy nikomu nepovedal a nikdy sa s tým nikomu nezdôveroval. Nikdy totiž nepovažoval za potrebné oboznamovať niekoho so svojím osobným životom.

Cestou domov prechádzal cez mesto a zápchy, ktoré boli v tom čase na dennom poriadku, ho nejako vôbec neiritovali. Premýšľal o kadečom. Mal plnú hlavu rôznych vecí a okrem iného rád špekuloval aj o nadprirodzených javoch, ufo a tak. Okultné vedy mu teda neboli vzdialené. Tak, alebo onak, niečo z toho bral vážne, iné zasa len tak, aby si z toho mohol pred známymi nad pohárom piva robiť srandu. Nikdy ale nebral na ľahkú váhu záležitosti týkajúce sa mimozemšťanov, pretože veril, že raz v noci, keď bol malý, videl z okna jedného z nich. Vtedy ešte býval na okraji mesta, kde pri výhľade vídaval polia a tam sa prvýkrát stretol s kruhmi v obilí. Pre malého chlapca to bola záhada záhad a on sa raz rozhodol, že každú noc, v období keď sú polia plné kukurice či osiva, bude všetko podozrivé sledovať, až kým neuvidí votrelcov z okna, ako robia obrazce v obilí.

Teraz je to však iné. Čo-to si už za tie roky prečítal a dnes je k niektorým veciam skeptický. Zrazu zaujal jeho pozornosť oznam v rádiu. Zastavil na parkovisku a vypol motor. Kľúč nechal v zapaľovaní a začal počúvať. Hlásili, že niekde pri Štrbe sa znova objavili obrazce v obilí a že znova majú zvláštne tvary. Neboli to bežné kruhy, ktoré sa objavujú po celom svete. Všetky obrazce boli vytvorené z malých či veľkých štvorcov, ktoré sa spájali alebo boli súčasťou väčších tvarov. Hlásateľku v rádiu počúval pozorne a vtedy si sám pre seba spočítal, koľko lokalít s obrazcami v poslednom období bolo. V Spišskej Novej Vsi boli dva obrazce minulý rok. Pred dvomi rokmi sa zasa objavili niekde za Braniskom tri, ale len také malé. Niekde v Chminianskej jeden a v Širokom dva. Tento rok to bolo v Tatrách a teraz niekde v Štrbe. Dokopy ich bolo teda sedem. Keď dopočítal, uvedomil si, že v rádiu hrá pieseň a správy skončili. Vyňal kľúč zo zapaľovania a vyšiel von.

Z kufra vybral tašku a keď zamkol auto, šiel k sebe hore do bytu na tretie poschodie. Samozrejme peši, pretože od minulého roku sa pokazili na ich ulici všetky výťahy a keďže bytové družstvo má ohlasované aj iné poruchy v ďalších panelákoch, toto ich trápilo najmenej. Asi dvakrát tam volal a vždy mu povedali, že teraz nemajú čas a majú inej práce vyše hlavy. „Treba len čakať“ bola ich obvyklá odpoveď, ku ktorej tá pani v telefóne nezabudla dodať a snažila sa byť vtipná, že si aspoň ľudia zašportujú. Takže už skoro celý rok chodí pešo hore aj dole. Jemu to bolo fuk, ale susedka z ôsmeho poschodia, ktorá mala osemdesiatštyri, to bola iná káva. Preto ju vídaval vonku len v lete a to asi len dvakrát. Čudoval sa vôbec, že bola schopná to zvládnuť. Vošiel do bytu a zatvoril. Vyzul sa a nasmeroval si to rovno do chladničky, kde ho čakalo jedno chladené, orosené pivo v plechovke, ktoré vytiahol a  otvoril. Chladnička bola stále otvorená. Zadíval sa na ďalšie a vytiahol si druhé. Zatvoril ju a to druhé pivo si položil na stôl. Vošiel do obývacej izby, sadol si na gauč a zo stola vzal ovládač, ktorým zapol televíziu. Prepínal z kanálu na kanál a hľadal, či nebudú vysielať nejaké mimoriadne správy súvisiace s tým, čo začul v rádiu. Hľadal a snoril, prepínal, ale nič nenašiel. Vypol telku a šiel do svojej izby, ktorá slúžila ako dielnička, spálňa a pracovňa súčasne. Sadol si k počítaču a zapol ho. Keď nabehol a naskočila úvodná obrazovka, hneď klikol na ikonu internetového prehliadača, čo počítaču trocha trvalo, pretože ešte mal nejaké starosti so samotným spustením.

Naťukal do vyhľadávacieho okienka text: štvorce v obilí. Nenašlo nič konkrétne, čo by ho zaujalo. Zadal teda nový text: obrazce v obilí pod Tatrami. Asi ako tretie hľadanie mu vybehol článok jedných novín, kde bol podobný titulok: “Kruhy v obilí v tieni Tatier“. Klikol na to a začal čítať. Dočítal sa tam to, čo už počul z rádia. Tu však bolo, niečo navyše. Tu bol dodatok, že sú aj očití svedkovia, ktorí niečo v noci videli. Skroloval myškou nižšie a nižšie, až kým sa nedostal ku komentárom, v ktorých ľudia článok rozoberali. Jedni písali, že je to blbosť, že sa znova nejaká partia hrá na hrdinov a ničí obilie. Iní zasa reagovali zaujímavým spôsobom, že tak alebo onak to chce dávku zručnosti, ktorá je pre taký výkon potrebná. Čítal v texte, v komentároch, čítal medzi riadkami.

Potom sa zadíval na stenu oproti nemu, na ktorej boli husto polepené výstrižky z novín. Všetky články a fotografie sa týkali problematiky obrazcov v obilí. Zaujímavé bolo, že bolo evidovaných len sedem lokalít s takýmto typom obrazcov a to len v blízkosti Vysokých Tatier. Je to fakt zvláštne, pomyslel si. Možno je to skutočne nejaká partia, ktorá to chcela skúsiť, a keďže sa štvorce robia jednoduchšie ako kruhy, zvolili si tento tvar. Nech je to ako chce, nápad mali dobrý. Sú prví, čo opakujú obrazce, ale s originálnym prístupom. Hm, asi sú to kockaté hlavy. Pousmial sa a dopil prvú plechovku. Postavil sa od počítača a šiel si do kuchyne po ďalšiu, ktorá ho čakala na stole, celá orosená od toho, ako skondenzovala voda v dôsledku rozdielu teplôt vnútri plechovky a vonku. S pivom po ruke strávil pri počítači asi tri hodiny, bez potreby jesť, či piť niečo iné. Čítal, snoril, kým nezaspal nad stolom.

Prebudil sa niečo pred štvrtou. Vonku bola tma. Postavil sa a cez zatiahnuté žalúzie pozrel smerom na západ. Okno mal orientované na sever k Tatrám, a tak si všimol, že sa brieždi. Slnku to ale ešte hodnú chvíľu potrvá, kým vyjde nad obzor. Miloval ten pohľad, lebo miloval hory. Ako sa tak díval, všimol si, že tam, kde bola tmavá silueta Gerlachovského štítu, na malý okamih niečo zablikalo. A potom znova a znova, päťkrát za sebou. Snažil sa prísť na to, čo to je. Díval sa uprene a blikanie začalo znova. Trikrát záblesk. Potom bola pauza a znova záblesk, pauza a záblesk. Takto sa to opakovalo ešte raz, teda dokopy trikrát. Stal pri okne ako prikovaný a hľadel smerom k Tatrám. Čakal na ďalší záblesk, no žiaden už neprišiel. Jasnejšia obloha na východe ho prebrala z napätia a keď sa zadíval na hodiny, uvedomil si, že tam stál necelú hodinu. Musí si ísť ľahnúť. Ešte šťastie, že dnes má nočnú. Zatiahol žalúzie a sklopil aj vonkajšiu roletu, aby si pospal čo najdlhšie. Aj keď sa mu nechcelo, šiel si ešte umyť zuby a osprchovať sa. Potom si ľahol do postele a s hlavou plnou obrazcov a blikania zaspal.

Vonkajšie rolety splnili svoj účel a on sa prebudil krátko po trinástej hodine. Vonku bola striedavá oblačnosť s príjemnou teplotou okolo dvadsiatich stupňov. Pomaly odtiahol rolety, aby pustil lúče nového dňa do izby. Po tom, čo dokončil rannú rutinu, skončil s kávou a polovicou moravského koláča pri počítači. Medzitým, kým sa mu počítač rozbehol, zavolal Michalovi a opýtal sa ho, či včera počúval rádio, alebo či niečo zachytil vo včerajších správach. Michal z toho takú vedu nerobil, ale potvrdil mu, že aj on to videl a že niečo na tom zaujímavé bude. Zložil telefón a on už počul len nejasný tón po ukončení hovoru. Včera toho bolo možno priveľa. Možno bol len zo včerajšej služby unavený až príliš a niektoré veci sa mu skutočne dostali pod kožu. Nehovoriac o zábleskoch, ktoré videl na Gerlachu. Nebol si istý už ničím. Nechcel nič riskovať a zavolal do práce, že na dnes si berie voľno z rodinných dôvodov. Po hodinke strávenej pri počítači si zapol aj telku a prepol na spravodajský kanál, ktorý opakoval mimoriadne správy v pätnásť až dvadsať minútovej slučke. Dal si ho tak nahlas, aby ho počul, ale jednak, aby bol aj sústredený na čítanie článkov, ktoré postupne nachádzal na internete. Keď bol pohrúžený do čítania, prerušilo ho vyzváňanie telefónu. Vzal ho do ruky a na displeji sa mu zobrazila fotografia, volala Laura. Bola rovnakým fanatikom do obrazcov ako on. Aj keď to ostatným pripadalo stupídne, bola to predsa každého osobná vec, o čo sa zaujíma a koniec koncov, proti gustu žiaden dišputát.

„Áno?“ ozval sa do telefónu Milan.

„Ahoj, Milanko. Počuj, chcela by som ti niečo povedať. Nebola som si istá, či si v práci, tak som si povedala, že ťa tam nebudem rušiť. No nedalo mi to a musela som ti zavolať. Nevydržala by som to.“

„Ináč ahoj a s čím by si to teda nevydržala?“

„Som taká vzrušená, videl si to v novinách?“

„Jasné, že videl.“

„Aj ja a potom mi to nedalo a musela som sa dívať tam, kde obrazce našli. Teda k Tatrám. A čo som tam nevidela? Svetlá pri Gerlachu, akoby niekto používal morzeovku.“

„Čo?“ prekvapeným hlasom zareagoval Milan a dodal: „by si neverila, ale ja som tie svetlá zazrel tiež, bolo niečo pred štvrtou.“

„Áno, okolo štvrtej.“

„Mohli by sme dnes večer urobiť malú túru do Velickej doliny a tam by sme rozložili na noc stan. Čo ty na to?“ navrhol Milan.

„Super,“ vzrušene vykríkla Laura, „takže stretávku dáme v Tatranskej Polianke? Odtiaľ to máme najbližšie, Milanko.“

„Okej, tak večer o šiestej v Polianke. Teším sa.“

„Aj ja,“ odpovedala Laura a hovor obaja ukončili.

***

Pozrel na hodinky a uvedomil si, že ak chce z domu vyraziť okolo piatej, tak má na zbalenie už len necelé dve hodiny. Pripravil si svoju štandardnú výbavu do terénu: stan, karimatku, spací vak, horák, svetlo a podobne. Jednoduchá, ale kompletná výbava. Pre človeka s jeho záujmami to nebolo nič zvláštne. Takýchto výbav mal doma viacero. Skontroloval okná a celý byt. Vždy to robieval, keď odchádzal na nočnú, alebo službu, ktorá trvala celý deň. Človek nikdy nevie, čo sa môže pokaziť. Zbalil sa a pripravil tak akurát, že bolo krátko po sedemnástej. Býval na severe Popradu, a tak mu to do Polianky netrvalo dlho a bol tam ešte pred osemnástou. Čakať samozrejme nemusel, pretože Laura už bola na zastávke.

Keď sa zvítali a vybozkávali, vybrali sa na cestu. Cesta do Velickej doliny im trvala asi tri hodiny. Prišli na konkrétne miesto, kde chceli stanovať a kde už raz boli. Slnko sa im už dávno schovalo za hory, no smerom k Popradu videli ešte posledné lúče naťahujúce tiene cez celú dolinu. Keď boli na mieste, slnko bolo už na dobro pod obzorom. Hneď rozložili stan. Obloha bola čistá, len sem tam nejaká oblačnosť. Nič zvláštne, čo by ich snáď, mohlo prekvapiť. Na dnešnú noc nebola hlásená búrka. Po príprave a následnom postavení a ukotvení stanu spokojne vošli dnu a urobili si pohodlie.

„Počuj Milanko, viem že sme tu už raz boli, ale stále mám obavy, že ak nás raz niekto prichytí, že stanujeme tam, kde je zákaz stanovania a zákaz kladenia ohňa, budeme mať z toho problémy.“

„Neboj sa, kto by sa tu trepal v takom čase a tak ďaleko od turistického chodníka. Sme tu v bezpečí. Myslím pred ľuďmi. Medvede, vlkov a inú háveď nerátam. Tá nás môže navštíviť kedykoľvek.“

„Prosím ťa, nerob žarty. Vieš, že mám z vlkov panický strach a nehovoriac o tom, že som z toho na nervy, ak ich čo i len začujem.“

„Len si ťa doberám, Laurika. Prepáč, ale neboj sa, mám ochranu.“ Ukázal jej malý, vyskakovací nôž, ktorý používal na všetko.

„Ach jaj, ty si ale blbec.“ Zakývala hlavou a jemne sa pousmiala, potom sa k nemu naklonila a pobozkala ho. Keď jej to opätoval a začali sa oddávať bozkávacím praktikám, vyrušilo ich jemné klopkanie, ktoré pripomínalo prvé kvapky z dažďa, blížiacej sa búrky. Pozreli na seba a Milan skonštatoval:

„No ako som si myslel. Tie predpovede sú fakt len predpovede niečoho čo nikdy nevyjde. Predpoveď počasia. Výstižné pomenovanie.

Odzipsoval vnútornú časť stanu a cez sieťku sa snažil pozerať do tmy. Nič však nevidel. Zvuk neustával, a tak odzipsoval aj časť stanu so sieťkou a vystrčil ruku von, aby zistil či naozaj prší a ak áno, či sa to zintenzívňuje, alebo či ide len o akýsi mrak nad nimi, ktorý odíde tak rýchlo, ako k nim prišiel. Nič. Na ruke nič necítil. Otočil sa na Lauru a chcel jej povedať, že to bola asi len prehánka, nič viac. V tom, ale na ruke zacítil jednu a následne druhú kvapku. Stiahol ruku dnu a povedal:

„No vyzerá, že dnes budeme sedieť v stane a veľa toho nenapozorujeme, čo znamená, že aj keby sa na Gerlachu znovu objavili svetlá, my ich asi neuvidíme.“ Laura sa zadívala na jeho ruku.

„Čo to je?“

„Čo myslíš?“ opýtal sa jej Milan.

„No to, čo máš na ruke.“ Milan sa zadíval na ruku a uvidel kvapky. Lenže tieto boli iné. Vyzerali , asi ako centimetrová gulička z ortute. Tá kvapka bola veľmi ľahká, preto v tme na to nebral ohľad, ale keď sa na to zadívali, jednoznačne videli obaja, že je to niečo iné. Laura sa dotkla prstom kvapky pri zápästí, ktorá jej automaticky skĺzla po ruke až na dlaň. Hneď ju otočila hánkami dolu a dlaň trochu pouzavrela, aby z nej kvapka nespadla. Pozerala sa na ňu. Strieborná tekutina, ktorá vytvárala malý, ani nie centimetrový disk, sa na jej dlani pomaly zmenšovala.

“Milan, čo to je?“ opýtala sa znova.

„Neviem.“

Tekutina bola stále menšia a menšia. Otočila ruku tak, aby z nej kvapalina stiekla, ale ona tam bola stále. Triasla rukou, aby sa toho zbavila, no disk stále zmenšoval svoj tvar, až kým nezmizol.

„Milan, čo mám robiť?“ vykríkla so slzami v očiach.

„Neviem, ja skutočne nemám ani potuchy,“ odpovedal a zadíval sa na svoju ruku, kde si aj druhá kvapka našla svoju cestu do stredu dlane a kde sa tiež pomaly ale isto zmenšovala. Laura bola zrazu ticho. Nerobila nič, len zhlboka dýchala a nepríčetne sa dívala na Milana.

„Laura! Čo je? Lau...“

Ani nedokončil svoju vetu a ona mu pred očami zmizla. Zostal po nej len záblesk svetla. Bolo to ako z nejakého filmu, ako keby... Vtom si uvedomil, čo sa asi mohlo stať. Pozrel sa na ruku a videl ako sa strieborný tekutý disk v jeho dlani stráca v jej útrobách. Zdesený vstal, znova odzipsoval stan a vybehol von. Díval sa všade okolo. Počul padať kvapky, no vedel, že je to nie je obyčajný dážď. Nevedel presne čo to bolo, ale nahnalo mu to taký strach, že to ani zisťovať nechcel.

Rozbehol sa dole smerom, odkiaľ prišli. V tme si svietil malou baterkou. Všade okolo videl strieborné fliačiky, ktoré dopadali na zem. Preboha, čo to je? Bežal a už sa neotáčal nikde, len tam, kde bol chodník a len tým smerom, ktorým vedel, že sa dostane dole do Polianky. Blesk, ktorý presvietil dolinu ho donútil zastaviť a znova sa poobzerať okolo seba. Zažal ďalší blesk. A po dlhšej pauze znova blesk, blesk, blesk. Na oblohe neboli takmer žiadne oblaky a sem tam bolo badať hviezdy. Z toho nemôže pršať a už vôbec sa nemôže blýskať. To je blbosť. Po tejto úvahe znova blysol ďalší blesk. Potom pauza a ďalší. Ďalšia pauza a potom trikrát za sebou. Pochopil to. To je to, čo včera on a Laurika..., pri spomienke na ňu sa mu vtlačili slzy do očí. ...videli na Gerlachu. Päťkrát za sebou. Takže ešte trikrát. Tak, ako bolo včera, tak tomu bolo aj dnes. Nečakal na žiadne blesky. Bežal takým tempom, akým vládal a ako mu terén dovoľoval. Do Polianky došiel približne za dve hodiny. Ponáhľal sa, ale terén bol náročný a to ho brzdilo. Keď došiel do dediny, vytiahol mobil z vrecka a zavolal si taxík. Čakal na neho asi tridsať minút, kým sa dotrepal z Popradu až tu hore. Dal sa doviezť domov. Nemyslel na nič, nerozmýšľal nad ničím, len chcel byť doma čo najskôr. Zavrieť za sebou dvere a aspoň trochu zažiť pocit bezpečia a uľaviť si od strachu, že ho niekto prenasleduje. Doma všetko pozamykal a celý vyklepaný šiel priamo do obývačky, kde si z baru vybral načatú fľašu hrušky, otvoril ju a vypil toľko, koľko mu to organizmus dovolil, asi tak dva deci. Kolená sa mu podlomili a on sa skĺzol chrbtom opretým o bar na zem. Zhlboka dýchal a ruky sa mu triasli. Z očí sa mu kotúľali obrovské slzy a hrdlo sa mu stále viac a viac sťahovalo. Hlavou mu prebehol obraz, ako mu Laura zmizla spred očí a nezostalo po nej nič len svetelná stopa. Nechápal a nerozumel. Jeho myseľ sa s tým nevedela vyrovnať, nevedela túto informáciu vstrebať.

Stále v šoku z roztrasenými rukami a hlbokými nádychmi znova do seba nalial ďalšiu dávku alkoholu, aby aspoň trochu oťapil napätie v zmysloch. Za polhodinu vypil celú fľašu. Potom ho to zlomilo a on zaspal na zemi. Ležal na zemi celú noc. Ani ranné lúče Slnka ho neprimäli vstať. Jeho telo bolo unavené a jeho myseľ blúdila v snoch hľadajúc odpovede na veci, ktoré sa odohrali. Telo bolo zmietané v kŕčoch a v pote, no aj tak sa neprebudil. Spal tvrdo. Alkohol, ktorý požil, ho stále držal v krajine, kde ho teraz prenasledovali nočné mory. Ťažké vzdychy len podtrhávali skutočnosť, že jeho duševný stav je na pokraji zrútenia. Deň sa prehupol do druhej polovice a on sa so slzami v očiach vrátil do reality. Nanovo to na neho všetko padlo. Sadol si a oprel sa o barový pult. Kolená si pritiahol k hrudi a rozplakal sa. Stále nemohol uveriť tomu, čo sa stalo. Alkohol ho skľudnil včera, no dnes sa mu všetko znova vrátilo a ním sa preliala vlna emócií, ktorú nedokázal zastaviť. Po polhodine intenzívneho plaču sa konečne pozbieral a postavil sa. Musel zistiť, čo sa stalo. Či to bola skúsenosť len ich dvoch, alebo to zažil aj niekto iný. Podišiel ku gauču, sadol si naň a zo stola pomocou diaľkového ovládania zapol televíziu. Prepol na spravodajský kanál. Boli toho plné správy: „Nad Vysokými Tatrami sa objavil nezvyčajný dážď, ktorý mal striebristý nádych a očití svedkovia mali pocit, že z oblohy padá striebro.

„Prd striebro, nejaký sajrajt, to bol,“ zajačal Milan smerom k telke a prepínal ďalej. Všade to isté. Strieborný dážď a obdobné výpovede, no okrem toho nič. Nič podobné, čo zažil on. Nič tak strašné. Ruka ho jemne svrbela a podvedome sa začal škrabať. Neuvedomil si, že je to tá ruka. Až neskôr sa na ňu pozrel a celá dlaň bola bledomodrá. V strede mal malý tmavomodrý fliačik, z ktorého niečo trčalo. Druhou rukou do toho jemne šprtal ukazovákom. Cítil, že je to niečo tvrdé. Všimol si, že v tej malej tmavomodrej škvrnke je osem malilinkých čiernych bodiek, symetricky rozmiestnených a z jedného takéhoto bodu trčalo niečo akoby malilinký drôtik, ktorý cítil ukazovákom druhej ruky. Nebezpečne mu to pripomínalo chrobáka otočeného na chrbte . Ten sa ale nehýbal.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972324-6-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Predslov

Čo nás čaká a neminie

Ukradnutá planéta

Strieborný dážď

Príjemné zimomriavky

Nie je to len zdanie