Vzor citace: ZUKLÍNOVÁ, M., DVOŘÁK, J., ŠVESTKA, J. a kol.: Občanské právo hmotné. Svazek 2. Díl druhý: Rodinné právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 196 s.

Právní stav zákonodárství, publikací a judikatury k 1. 3. 2016

© Michaela Zuklínová, Jan Dvořák, Jiří Švestka, David Elischer, Ondřej Frinta, Dita Frintová, 2016

ISBN 978-80-7478-325-8 (soubor)

ISBN 978-80-7478-937-3 (brož)

ISBN 978-80-7478-938-0 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer ČR, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2016 jako svou 2110. publikaci. Odpovědná redaktorka Iva Rolečková. Vydání první. Stran 196. Sazba Cadis Praha. Tisk Paper&Tinta, ul. Ceglana 34, 05-270 Nadma, Polsko.

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Seznam autorů svazku 2

Rodinné právo:

doc. JUDr. PhDr. David Elischer, Ph.D.

– hlava desátá

– hlava jedenáctá

– hlava dvanáctá

JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D.

– hlava čtvrtá ve spoluautorství s JUDr. Ditou Frintovou, Ph.D.

– hlava devátá

JUDr. Dita Frintová, Ph.D.

– hlava čtvrtá ve spoluautorství s JUDr. Ondřejem Frintou, Ph.D.

– hlava pátá

doc. JUDr. Michaela Zuklínová, CSc.

– hlava první

– hlava druhá

– hlava třetí

– hlava šestá

– hlava sedmá

– hlava osmá

Uspořádali:

doc. JUDr. Michaela Zuklínová, CSc.

prof. JUDr. Jan Dvořák, CSc.

prof. JUDr. Jiří Švestka, DrSc.

Tajemník:

JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D.

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy:

ABGB / o. z. o.

Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch / Obecný občanský zákoník

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (německý občanský zákoník)

BWB

Burgerlijk Wetboek (nizozemský občanský zákoník)

Code civil

francouzský občanský zákoník

Codice civile

italský občanský zákoník

exekuční řád

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád) a o změně dalších zákonů

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., trestní řád

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva o právech dítěte

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb., o Úmluvě o právech dítěte

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. o matrikách

zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zák. o registr. partnerství

zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů

zák. o rodině

zákon č. 94/1963 Sb., o rodině

zák. o s. p. o. d.

zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

ZGB

Zivilgesetzbuch (švýcarský občanský zákoník)

Další zkratky:

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

orgán s. p. o. d.

orgán sociálně-právní ochrany dětí

Předmluva

Druhý díl Občanského práva hmotného zákonitě navazuje na díl první a staví na všem, co se v prvním dílu vykládá. Časová prodleva mezi vydáním prvního a druhého dílu nám umožnila mnohem víc a lépe poznat a také zhodnotit novou právní situaci nastolenou občanským zákoníkem č. 89/2012 Sb. To je, jak předpokládáme, z obsahu zdejšího dílu učebnice patrné.

Rodinné právo, na rozdíl od všech ostatních částí občanského zákoníku, představuje právní úpravu jednoho ze zvláštních práv soukromých. Tomu odpovídá i způsob, jakým problematiku rodinného práva vykládáme.

Ve srovnání s monografiemi, vědeckými statěmi a pracemi komentářového typu obsahuje předkládaný díl učebnice koncízní výklad rubrikované tematiky bez zbytečných odbočení a dodatků. Máme za to, že informaci o speciálních otázkách, popř. opravdu hluboké zamyšlení se nad problémem, si zainteresovaný čtenář vyhledá jinde než ve vysokoškolské učebnici. Jejím úkolem je něco jiného.

Naše učebnice by měla posloužit především studentům a umožnit jim základní vhled do rodinného práva. To neznamená, že by ji ostatní poučení čtenáři měli jen proto pominout. Bude-li naše Rodinné právo příznivě přijato širší právnickou obcí, bude to nejlepším oceněním naší práce.

Autoři

HLAVA první

Úvod do rodinného práva

§ 1 Rodina a rodinné právo. Pojem a povaha rodinného práva

1. Rodina není v současné době v českém právním řádu definována. O „rodině“ ale mluví jak Listina (čl. 32), tak občanský zákoník (§ 3 odst. 2). Jako adjektivum se rodina objevuje častěji: občanský zákoník zná jak „Rodinné právo“ jako název druhé části kodexu, tak i pojmy „rodinné společenství“, „rodinná domácnost“, „rodinný závod“.

2. Rodinným právem se rozumí soubor právních norem, které upravují zejména právní stav příbuzných osob, jakož i manželů a osob sešvagřených, a dále pak povinnosti a práva uvedených osob navzájem, a také vzájemné povinnosti a vzájemná práva osob, které nahrazují péči rodičů (především poručníků a pěstounů) a dětí svěřených do jejich péče.

Do rámce rodinného práva lze zahrnout také právní normy, které upravují právní stav registrovaných partnerů a jejich vzájemné povinnosti a práva. Tyto normy obsahuje zvláštní právní předpis, zákon o registrovaném partnerství, č. 115/2006 Sb.[1]

3. Rodinné právo má zvláštní povahu.

Důvodem je především to, že upravuje rozmanité otázky, zásadně rozdílné problematiky, čili rozmanité společenské vztahy a stavy, takže normy rodinného práva náležejí k různým druhům soukromých práv, ale některé rodinněprávní normy patří do práva veřejného. Rodinné právo upravuje především právní postavení osob (upravuje vznik a zánik manželství, určení rodičovství, osvojení, poručenství aj.), a je tedy – zčásti – právem statusovým. Dále upravuje jak osobní (nemajetkové) povinnosti a práva prve zmíněných osob, především manželů navzájem, rodičů a dětí atd. Kromě toho upravuje také majetkové povinnosti a práva jednak manželů, jednak dětí.

Důvodem zvláštní povahy rodinného práva je také to, že jeho normy jsou zásadně kogentního charakteru, dispozitivní jsou jen ty, kde zákon výslovně volbu právního režimu připouští. Princip autonomie vůle se zde tedy uplatní jen v omezeném rozsahu (§ 1 odst. 2). Kogentní povaha rodinněprávních norem souvisí s tím, co tyto normy upravují: v případě statusových věcí je dán vždy veřejný zájem, ba co víc, tyto normy lze považovat za součást veřejného pořádku. U povinností a práv, kde vystupuje dítě, je zase vždy přítomen veřejný zájem na ochraně tohoto zvláštního právního subjektu (srov. čl. 32 Listiny). Dispozitivní normy se uplatní např. v majetkových věcech manželů, pokud ujednání není na újmu rodiny, která je rovněž chráněna (čl. 32 Listiny).

Zvláštní povaha rodinného práva je dána i tím, že kromě části soukromoprávní má i svou veřejnoprávní část, spočívající v normách matričního práva, v normách zahrnutých do celku zvaného „sociálně-právní ochrana dětí“ (srov. dále v § 4), v normách (soudního) práva procesního.

4. Pro svou zvláštní povahu se rodinné právo odlišuje od ostatních právních norem zahrnutých do soukromého práva, ale také do občanského zákoníku. Z toho důvodu se rodinné právo pokládá za jedno z tzv. zvláštních soukromých práv.

§ 2 Systematika rodinného práva

Rodinné právo se člení na právo manželské, právo rodičů a dětí a právo upravující vztahy obdobné rodinným vztahům.

Manželské právo se dál dělí na osobní právo manželské a majetkové právo manželské.

Podobně je uspořádána část druhá občanského zákoníku: je rozdělena do tří hlav s názvy: „Manželství“, „Příbuzenství a švagrovství“ a „Poručenství a jiné formy péče o dítě“.

Někdy je jako zvláštní právo pojímáno právo dětí, resp. dětské právo. Jak z pojmu vyplývá, jedná se o souhrn právních norem, jak soukromoprávních, tak veřejnoprávních, které se týkají dítěte jako zvlášť chráněného člena lidské společnosti. Zdaleka nejde jen o normy vnitrostátního práva, ale i práva evropského a mezinárodního.

§ 3 Z historie rodinného práva

1. „Rodinné právo“ se jako zákonný pojem poprvé objevilo v německém občanském zákoníku (BGB, 1900). Před tím tento výraz užívala jen právní teorie.

Původně bylo totiž předmětem zájmu zákonodárců jen manželství, otcovská moc, popř. osvojení (srov. římské právo). Ve středověku ovládla manželství církev: manželství bylo – jako jedna ze svátostí – upraveno výlučně předpisy kanonického práva, případně souzeno církevními soudy.

2. Zasahování státu do domény církve na území našeho státu spojujeme s vládou Marie Terezie (1753, 1756) a Josefa II. (zrušil pravomoc církevních soudů v manželských věcech), následně pak s Obecným zákoníkem občanským (ABGB, 1812), který v rámci Práva osobního upravil i Právo manželské, Práva mezi rodiči a dětmi a Poručenství a opatrovnictví (§ 44–284 o. z. o.). Nicméně výhradně církevní sňatek byl pro katolíky obligatorní až do počátku 20. století.

3. Po roce 1948 se podle sovětského vzoru rodinné právo jako právní odvětví osamostatnilo: vedle tehdy nového občanského zákoníku (zák. č. 141/1950 Sb.) byl přijat zákon o právu rodinném (zák. č. 265/1949 Sb.), na občanském zákoníku jakoby zcela nezávislý. Tento rodinný kodex obsahoval i majetkové právo manželské.

Na počátku šedesátých let, kdy se opět měnila celá stavba našeho právního řádu, byl vedle občanského zákoníku (zák. č. 40/1964 Sb.) přijat zákon o rodině (zák. č. 94/1963 Sb.). Tento zákoník již manželské právo majetkové neobsahoval, jeho předpisy byly vřazeny do občanského zákoníku.

Zákon o rodině byl několikrát novelizován. Zásadní proměnu ale znamenal až zákon č. 91/1998 Sb. Teprve tento zákon umožnil promítnout do rodinného práva vše, co ve prospěch manželů a dětí přinesl listopad 1989, a to, co po něm následovalo, především ratifikace Úmluvy o právech dítěte.

4. Dnes účinný občanský zákoník, zákon č. 89/2012 Sb., upravuje rodinné právo jako svou integrální součást, tedy obdobně jako tomu bylo před rokem 1950.

§ 4 Prameny rodinného práva

1. V rovině ústavního pořádku je pro rodinné právo významná jednak Listina, jednak celá řada mezinárodněprávních dokumentů, jak zavazujícího, tak doporučujícího charakteru.

Mezi ně patří zejména:

– Úmluva o právech dítěte z r. 1989 (publikovaná pod č. 104/1991 Sb.),

– Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod z r. 1950 (publikovaná pod č. 209/1992 Sb.),

– Úmluva o souhlasu k manželství, nejnižším věku pro uzavírání manželství a registraci manželství z r. 1962 (publikovaná pod č. 124/1968 Sb.),

– Úmluva o ochraně dětí a spolupráci při mezinárodním osvojení z r. 1993 (publikovaná pod č. 43/2000 Sb. m. s.) a

– Úmluva o osvojení dětí z r. 1967 (publikovaná pod č. 132/2000 Sb. m. s.).

Oblasti rodinného práva se dotýkají i další mezinárodněprávní dokumenty relevantní pro vztahy v rodině a pro vztahy jim obdobné.[2]

2. Základ rodinněprávní úpravy představuje část druhá občanského zákoníku (§ 655–975). Výklad a aplikace těchto ustanovení jsou nemyslitelné bez Úmluvy o právech dítěte[3] na straně jedné a ustanovení procesních předpisů na straně druhé (srov. dále sub 3).

Ovšem také mnohá další ustanovení občanského zákoníku se dotýkají rodinněprávní problematiky, nebo ji dokonce regulují (srov. např. zejm. § 29 o změně pohlaví, § 30 o zletilosti, § 31 násl. o svéprávnosti nezletilých, § 93 a násl. o zasahování do integrity člověka, § 574 násl. o neplatnosti právního jednání, § 645 násl. o běhu promlčecí lhůty, z norem dědického práva např. § 1928 o pořizování závěti, § 1592 násl. o dědické smlouvě mezi manžely, § 1642 o nepominutelném dědici, § 1665 a násl. o právu některých osob na zaopatření, některá ustanovení upravující institut bezdůvodného obohacení, např. § 2991 odst. 2 atd.).

Pro výklad rodinněprávních norem mají značný význam § 1–14, zejména § 3 odst. 2 písm. b) občanského zákoníku.

3. Pro procesní rovinu rodinných věcí je relevantní zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních (dále jen z. ř. s.), především jeho § 367–513. Pro sporné majetkové věci manželů pak platí občanský soudní řád (zák. č. 99/1963 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen o. s. ř.).

4. Se statusovými pravidly rodinněprávních norem je spojen zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zák. o matrikách“), spolu s vyhláškou č. 207/2001 Sb., ve znění pozdějších předpisů.

5. Protějšek soukromoprávní úpravy rodinného práva představuje předpis administrativní, veřejnoprávní povahy. Jedná se o zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších přepisů, dále jen „zákon o s. p. o. d.“

6. Zcela specifickou oblast veřejnoprávní představují předpisy sociálního zabezpečení, upravující především jednak výkon ústavní péče, jednak oblast sociální péče (zejména otázky sociální podpory).

7. Konečně právní úpravu rodinněprávní problematiky s cizím prvkem obsahuje zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém. V neposlední řadě je třeba připomenout evropské mezinárodní právo soukromé [srov. první díl učebnice, s. 106 a násl.].

[1] Věcný návrh občanského zákoníku schválený vládou ČR v roce 2001 předpokládal, že občanský zákoník upraví všechny statusové otázky, tedy i stav registrovaných partnerů. Další vývoj spolu s politickou situací tuto původní ideu vyloučil.

[2] Např. Úmluva o mezinárodním vymáhání výživného na děti a dalších druhů vyživovací povinnosti vyplývajících z rodinných vztahů (Úřední věstník EU, L 192, 22. 7. 2011, s. 51–70), Protokol o právu rozhodném pro vyživovací povinnost (Úřední věstník EU, L 331, 16. 12. 2009, s. 19–23), Evropská úmluva o právním postavení dětí narozených mimo manželství z r. 1975 (publikovaná pod č. 47/2001 Sb. m. s.), Evropská úmluva o výkonu práv dětí z r. 1966 (publikovaná pod č. 54/2001 Sb. m. s.), Úmluva o zákazu a okamžitých opatřeních k odstranění nejhorších forem dětské práce z r. 1999 (publikovaná pod č. 90/2000 Sb. m. s.), Úmluva o styku s dětmi z r. 2003 (publikovaná pod č. 91/2005 Sb. m. s.), Úmluva o pravomoci orgánů, použitelném právu, uznání, výkonu a spolupráci ve věcech rodičovské odpovědnosti a opatření k ochraně dětí z r. 1996 (publikovaná pod č. 141/2001 Sb. m. s.).

[3] Při přípravě občanského zákoníku se k maximám Úmluvy o právech dítěte přihlíželo jako k základnímu, resp. výchozímu souboru pravidel. Mnohá ustanovení této Úmluvy byla do zákoníku převzata takřka doslovně. Nicméně je třeba upozornit na to, že ač byla Úmluva přijata všemi státy světa (s pouhými dvěma výjimkami) a Výbor pro práva dítěte, který na základě Úmluvy vznikl, přijal podrobný výklad jejích ustanovení, je dobře patrné, že v jednotlivých státech Evropy se pravidla Úmluvy vykládají a používají různým způsobem. To souvisí i s rozmanitými sociálně-právními institucemi a jejich rozličnou administrativně-právní úpravou. Může se pak zdát, že v některých státech jsou děti „chráněny“ nad míru předpokládanou Úmluvou. Problém ale bývá i opačný, nezřídka totiž ochrana dítěte, popř. vztahu rodič–dítě, je slabá, ba nedostatečná.

HLAVA druhá

Manželské právo osobní

§ 1 Pojem „manželství“. Účel manželství

1. Manželství je trvalý svazek muže a ženy vzniklý způsobem, který stanoví občanský zákoník (§ 655 věta první).

O manželství lze také říct, že je to právní stav, stav po právu (tj. stav souladný s právem), vzniklý na základě sňatečného prohlášení (sňatku).

Manželství je statusový vztah: řekneme-li o někom, že „žije v manželství“, označujeme tím jeho právní postavení, jeho status.

Abychom vůbec mohli o manželství mluvit, musí jít o svazek (jenom) dvou osob rozdílného pohlaví, muže a ženy.

Muže a ženu, kteří hodlají vstoupit do manželství, označujeme za „snoubence“ (§ 656 odst. 1).

2. Základní účel manželství lze spatřovat v navzájem prospěšné podpoře a pomoci manželů. Občanský zákoník označuje za hlavní účel manželství rovněž založení rodiny a řádnou výchovu dětí (§ 655 věta druhá).

§ 2 Sňatek

A. Obecně

1. Sňatek, čili uzavření manželství, je způsob, jakým manželství vzniká. Právním důvodem manželství (jako právního svazku nebo právního stavu) je sňatek (§ 656 násl.).

Podstatou sňatku je právní jednání, projev sňatečné vůle, sňatečné prohlášení. Sňatečná vůle spočívá v záměru vstoupit do manželství, stát se manželem jiné osoby, která má shodnou vůli.

2. Projev vůle musí být svobodný a úplný. Svoboda se rozumí jak v obecném smyslu, tak právě ve vztahu k uzavření manželství.

Úplností projevu vůle se rozumí jeho řádnost: jedná se o to, že vůle skutečně existuje (je skutečná, opravdová), vážná a prostá omylu.

3. Proces, v němž manželství vzniká, označujeme za sňatečný obřad. Obřad musí být veřejný (veřejnost nesmí být zcela vyloučena) a slavnostní.

4. Projevy sňatečné vůle snoubenci činí před oddávajícím a v přítomnosti dvou svědků.

Manželství vzniká zpravidla ve chvíli, kdy sňatečné prohlášení druhého snoubence oddávající přijme (vyslechne); výjimkou může být zvláštní způsob uzavření manželství podle § 659 věta druhá. Všechna následná jednání či úkony nemají právní povahu, tím méně právní účinky (srov. slova oddávajícího, výměna prstenů apod.).

5. Náš právní řád zná dvě formy uzavření manželství, mezi kterými si snoubenci mohou vybrat (tj. žádná z forem není obligatorní): občanský a církevní sňatek. Zákoník stanoví jednak obecná pravidla pro sňatek, jednak ještě pravidla zvláštní pro církevní sňatek.

B. Předpoklady a náležitosti manželství a sňatku

I. Druhy předpokladů a náležitostí

Rozlišují se předpoklady a náležitosti:

► osob, které hodlají uzavřít manželství (osobní předpoklady),

► projevu (prohlášení) o vstupu do manželství (náležitosti sňatečného prohlášení),

► předpoklady sňatečného obřadu (náležitosti procedury sňatku, procedurální čili formální náležitosti).

II. Osobní předpoklady

1. Osobními předpoklady rozumíme způsobilost k manželství, resp. sňatku.

2. Tato způsobilost spočívá v tom, že ani u jednoho ze snoubenců, ani v jejich vzájemném vztahu není některá ze závad označovaných za „zákonné překážky manželství“ (impedimenta matrimonii).

Uzavření manželství navzdory existující (trvající) překážce má za následek vadnost manželství, kterou zákon sankcionuje (srov. dále).

3. Mezi zákonné překážky manželství patří:

► nedostatečná svéprávnost

– nezletilý nenabyl plné svéprávnosti ani mu plná svéprávnost nebyla přiznána,

– osoba, jejíž svéprávnost byla pro duševní poruchu omezena, jestliže se omezení vztahuje i na uzavření manželství, resp. na statusová právní jednání,

► stávající vázanost v jiném statusovém vztahu (manželství, registrované partnerství, popř. jinak označený obdobný vztah),

► blízké příbuzenství (příbuzenství v linii přímé nebo sourozenec),

► stávající vztah náhradního rodičovství (závislý vztah).

a) Nezletilý, jenž dříve uzavřel manželství, ale toto manželství zaniklo nebo bylo prohlášeno za neplatné, nabyl sňatkem plnou svéprávnost a překážka se jej netýká. Právě tak se překážka netýká toho, komu byla přiznána svéprávnost. Pokud nejde ani o jeden z těchto případů, potřebuje nezletilý, který dosáhl alespoň šestnácti let, k uzavření manželství souhlas soudu.[4] Přes nedostatek souhlasu soudu při sňatku takové manželství vznikne, čili nejde o neexistentní, tj. zdánlivé (putativní) manželství. Manželství vznikne, ale má vadu (a může být proto prohlášeno za neplatné, srov. dále).

Jedná-li se ale o nezletilého mladšího šestnácti let, lze jeho snažení o uzavření manželství hodnotit jako pouhý pokus o manželství, čili manželství nevznikne, půjde o manželství jen zdánlivé (putativní).

U osoby s omezenou svéprávností v případě, že se omezení vztahuje i na statusová právní jednání, nepřichází jakýsi dodatečný souhlas soudu v úvahu. Jedinou možností, jak zrušit zákonnou překážku manželství, je zrušit omezení svéprávnosti, pokud se vztahuje na statusová právní jednání.

„Pouhá“ duševní porucha, a to i závažná, ale přesto zákonným způsobem nehonorovaná omezením svéprávnosti, nebrání uzavření manželství.

b) Zásada monogamie platí pro naši kulturu bezvýjimečně: manželství uzavřené přes existenci překážky je vadné.

c) Zatímco v případě prvních dvou překážek [sub a) a b)] přichází zásadně v úvahu jejich odstranění, překážka příbuzenství je trvalá, neodstranitelná. Proto ani osoby, u kterých by se mohlo zdát, že příbuzenství, totiž biologické, bylo zrušeno osvojením (jedné nebo obou osob), nemohou manželství uzavřít. Osoby, jejichž příbuzenství vzniklo osvojením, ovšem rovněž nemohou manželství uzavřít.

d) Manželství nemůže být uzavřeno mezi poručníkem a poručencem, mezi pěstounem a dítětem, které bylo svěřeno do jeho péče, ani mezi osobou, do jejíž péče bylo dítě svěřeno, a tímto dítětem. Ve všech těchto závislých vztazích hrozí možnost podmanění vůle slabšího článku vztahu, což a priori vylučuje rovnost při uzavření manželství. Manželství může být uzavřeno vzápětí po zrušení takového vztahu.

III. Náležitosti sňatečného prohlášení (projevu vůle)

1. „Manželství vzniká svobodným a úplným souhlasným projevem vůle muže a ženy, že spolu vstupují do manželství“ (§ 656 odst. 1). Manželství se uzavírá tak, že oddávající (tj. osoba jednající za příslušný orgán veřejné moci nebo oprávněné církve) položí snoubencům otázku, zda spolu chtějí vstoupit do manželství. Manželství vznikne kladnou odpovědí obou snoubenců. Manželství ale může vzniknout i jinak, za podmínky, že z toho, co se před oddávajícím mezi snoubenci odehrálo, je zřejmé, že snoubenci prohlásili svou sňatečnou vůli (§ 659).

2. Sňatečné prohlášení je ve své podstatě dvojjediným právním jednáním. Jedná se o projevy vůle určité kvality. Náležitosti tohoto právního jednání, resp. projevu vůle, je třeba dovodit především z ustanovení o vzniku manželství (§ 656–670) a z ustanovení o zdánlivosti a neplatnosti manželství (§ 677–686).

Subsidiárně je ale možné také použít i obecná ustanovení o právním jednání, jakož i pravidla mezinárodněprávních dokumentů (zejména Úmluvy o souhlasu k manželství).

3. Mezi náležitosti sňatečného prohlášení patří:

► dostatečná svéprávnost snoubenců,

► osobní prohlášení snoubenců,

► svobodná a úplná sňatečná prohlášení,

► shoda prohlášení obou snoubenců,

► určitý a srozumitelný projev sňatečné vůle.

a) Ke svéprávnosti snoubenců srov. již výše.

b) Snoubenci musejí být při obřadu osobně přítomni. Zastoupení je možné jen ve zcela výjimečných případech a za splnění zvláštních podmínek (§ 669).

c) „Svobodné a úplné“ prohlášení znamená, že existuje vůle k takovému prohlášení (tomu brání nedostatek vážnosti, „sňatek na oko“), že vůle byla projevena svobodně a že při prohlášení se snoubenec nemýlil (srov. dále).

d) Shoda prohlášení je buď zjevně patrná, nebo ji lze dovodit, protože je z jednání snoubenců zřejmá (chtějí manželství uzavřít, § 659).

e) Projev sňatečné vůle musí být jednoznačně zjistitelný (pokud jej nelze vyložit, je třeba dovodit, že nebyl vůbec učiněn).

4. Sňatečné prohlášení je neoddělitelně spojeno s prohlášením o příjmení po uzavření manželství. Také toto prohlášení má statusovou povahu.

Snoubencům je ponecháno na vůli (tj. mají se sami rozhodnout, čili dohodnout), zda budou mít shodné příjmení, totiž zda jeden z nich napříště ponese příjmení druhého snoubence – bez dalšího, anebo zda se jejich příjmení v době trvání manželství budou lišit.

Tady je zase dvojí možnost: buď si snoubenci svá dosavadní příjmení ponechají, anebo jeden z nich sice přijme příjmení druhého snoubence, ale s tím, že si za toto příjmení bude klást své příjmení dosavadní (roz. bez pomlčky – spojovníku).

Pokud se však snoubenci dohodli, že každý z nich ponese v manželství své dosavadní příjmení, je nutně zapotřebí, aby se dohodli také o příjmení svých společných budoucích dětí. Přitom musí volit právě jen jedno ze svých příjmení.

O příjmení manželů platí § 660–662.

IV. Náležitosti sňatečného obřadu (procedurální náležitosti)

1. Sňatečný obřad může mít formu občanskou (občanský sňatek) nebo církevní (církevní sňatek).

2. Při občanském sňatku projevují snoubenci svou vůli, tj. činí sňatečné prohlášení, před orgánem veřejné moci, který je předpisem veřejného práva určen k oddávání. Takovým orgánem je matriční úřad, čili obecní úřad obce, která je pověřena vedením matrik (srov. zák. č. 128/2000 Sb., o obcích.). Matrikář musí být sňatku osobně přítomen.

Oddávajícím (osobou, která přijme prohlášení snoubenců) je ten, kdo jedná za orgán veřejné moci. Kdo je takovou osobou, stanoví zákon o matrikách.

Sňatek se uskutečňuje v místě, které k oddávání určil oddávající matriční úřad. Při takovém určení je ale povinen přihlédnout k vůli snoubenců (§ 663 odst. 1).

3. Je-li uzavírán církevní sňatek, snoubenci projevují svou sňatečnou vůli před orgánem církve nebo náboženské společnosti (dále „církev“), která je oprávněna oddávat, a to podle zák. č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností.

Osobu oddávajícího pak určují předpisy té které církve.

Předpisy té které církve také určují místo, kde se sňatek může uskutečnit.

4. Sňatku předchází tzv. předoddavkové řízení, tj. řízení nutné k tomu, aby ke sňatku mohlo dojít, resp. aby manželství nebylo vadné. Pravidla tohoto řízení se liší podle formy sňatku, jejich základ i účel jsou ale shodné.

Účelem řízení je zjistit jednak totožnost snoubenců, jednak jejich způsobilost k uzavření manželství, tj. zjistit, zda manželství nebrání zákonné překážky manželství. Kupř. ti, kdo již dříve uzavřeli nějaký statusový svazek, jsou povinni prokázat, že tento svazek byl zrušen nebo že zanikl, nezletilý snoubenec předkládá rozhodnutí soudu o povolení uzavřít manželství nezletilému atp.

V případě občanského sňatku toto řízení končí určením dne a místa konání sňatečného obřadu.

Pokud si snoubenci přejí uzavřít církevní sňatek, je zapotřebí, aby matriční úřad vydal snoubencům osvědčení o sňatečné způsobilosti, tj. osvědčení o tom, že „snoubenci splnili všechny požadavky stanovené zákonem pro uzavření manželství“ (§ 666 odst. 1), čili že manželství nebrání impedimenta matrimonii. Toto osvědčení, ne starší než šest měsíců, pak snoubenci předkládají oddávajícímu. Nedostatek takového osvědčení představuje zásadní pochybení, které zákon sankcionuje neexistencí, čili zdánlivostí manželství (srov. dále).

5. Při obřadu snoubenci uvedou, a to dříve, než učiní sňatečné prohlášení, že jim nejsou známy překážky bránící uzavření manželství, že navzájem znají svůj zdravotní stav a že zvážili uspořádání svých budoucích majetkových poměrů i své budoucí společné bydlení.

V. Uzavření manželství ve zvláštních situacích

1. Uzavření manželství v ohrožení života snoubence

V ohrožení života snoubence (popř. snoubenců) jsou zákonné požadavky na řádné uzavření manželství výrazně sníženy (sňatek in extremis). Předně, obřad může provést jak každý matriční orgán, tak i každý orgán oprávněné církve (podle předpisů dané církve). Dále není třeba předkládat jinak potřebné doklady, ani – v případě církevního sňatku – jinak vyžadované osvědčení o sňatečné způsobilosti.

V takovém případě jsou za předpokladu, že ohrožení nastane mimo území České republiky, zmocněni přijmout sňatečné prohlášení rovněž velitel námořního plavidla plujícího pod naší státní vlajkou a velitel letadla zapsaného v leteckém rejstříku v ČR a v případě, kdy je na životě ohrožen státní občan ČR, i velitel vojenské jednotky ČR v zahraničí.

2. Uzavření manželství zmocněným zástupcem

Výjimečně je dovoleno, aby sňatečné prohlášení za jednoho ze snoubenců učinil jeho zmocněný zástupce. Předpokladem je, že zastoupení povolí příslušný krajský úřad, který tak může učinit jen tehdy, jsou-li pro to důležité důvody. Plná moc musí být obsahově určitá, pokud jde o totožnost všech zúčastněných osob, a vyhotovena v písemné formě s ověřeným podpisem zmocňujícího snoubence.

3. Uzavření manželství v zahraničí

Státní občan (občané) ČR může v zahraničí uzavřít manželství buď podle pravidel právního řádu tamního státu, anebo podle pravidel stanovených v občanském zákoníku, pokud uzavírá manželství před diplomatickou misí nebo konzulárním úřadem České republiky.[5]

VI. Následky sňatku

Uzavření manželství jak občanskou, tak církevní formou má statusové důsledky, což znamená, že v obou případech jsou dřívější snoubenci nyní manžely, protože bylo uzavřeno manželství.

Nicméně poté, co manželství vzniklo, protože bylo uzavřeno civilní formou, mohou manželé podstoupit náboženské sňatkové obřady, které ovšem již žádné nové důsledky pro osobní stav manželů mít nemohou.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Seznam autorů svazku 2

Seznam použitých zkratek

Předmluva

Hlava první Úvod do rodinného práva

§ 1 Rodina a rodinné právo. Pojem a povaha rodinného práva

§ 2 Systematika rodinného práva

§ 3 Z historie rodinného práva

§ 4 Prameny rodinného práva

Hlava druhá Manželské právo osobní

§ 1 Pojem „manželství“. Účel manželství

§ 2 Sňatek

A. Obecně

B. Předpoklady a náležitosti manželství a sňatku

I. Druhy předpokladů a náležitostí

II. Osobní předpoklady

III. Náležitosti sňatečného prohlášení (projevu vůle)

IV. Náležitosti sňatečného obřadu (procedurální náležitosti)

V. Uzavření manželství ve zvláštních situacích

VI. Následky sňatku

C. Právní následky vad manželství a sňatku

I. Obecně

II. Manželství zdánlivé

III. Manželství neplatné

§ 3 Povinnosti a práva manželů

A. Obecně

B. Osobní a majetkové povinnosti a práva manželů

I. Základní osobní povinnosti manželů

II. Další osobní povinnosti manželů

III. Majetkové povinnosti a práva manželů

§ 4 Zánik manželství

A. Obecně

B. Smrt manžela

C. Rozvod

I. Obecně

II. Rozvod a proti-tvrdostní klauzule

III. Zjištění příčin rozvratu a nezjišťování příčin rozvratu

D. Změna pohlaví

E. Právní následky zániku manželství

I. Obecně

II. Jednotlivé právní následky zániku manželství

Hlava třetí Majetkové právo manželské

§ 2 Rozsah a obsah společného jmění

§ 10 Bydlení manželů

C. Ochrana práva bydlet a práva bydlení

Hlava čtvrtá Rodičovství a jeho vznik

Hlava pátá Určování rodičovství

§ 2 Určení otcovství

§ 3 Popření otcovství

E. Popření otcovství a role soudu

Hlava šestá Osvojení

§ 2 Předpoklady a podmínky osvojení nezletilého

B. Souhlas s osvojením

C. Další předpoklady pro osvojení nezletilého (další postup)

§ 6 Exkurs: osvojení zletilého (tj. osvojení osoby plně svéprávné)

Hlava sedmá Rodiče a dítě

§ 4 Rodičovská odpovědnost

§ 5 Výkon rodičovské odpovědnosti

§ 6 Vyživovací povinnost a právo na výživné

B. Vyživovací povinnost a právo na výživné jako zvláštní povinnost a právo a jejich charakteristiky

C. Vyživovací povinnost mezi předky a potomky

Hlava devátá Poručenství a opatrovnictví

§ 1 Poručenství

§ 2 Opatrovnictví

Hlava desátá Pěstounství, svěření dítěte do péče jiné osoby a ústavní péče

§ 1 Pěstounská péče

§ 2 Svěření dítěte do péče jiné osoby

§ 3 Ústavní výchova

Hlava jedenáctá Registrované partnerství

§ 3 Kohabitace (nesezdané soužití) v českém právu de lege lata