Teroristov syn

Príbeh jednej voľby

ZAK EBRAHIM

a JEFF GILES

Ukážka z elektronickej knihy

Zak Ebrahim

The Terrorist´s Son

Copyright © 2014 by Zak Ebrahim

All rights in and to the copyrights and trademarks in the Work are retained exclusively by Proprietor and the TED Conferences for their sole use. Publisher shall use said copyrights and trademarks only as permitted hereunder and not for any other purpose or publication.

Cover © 2014 by Chip Kidd

Translation © 2016 by Zuzana Bohušová

Slovak edition © 2016, 2016 (elektronická verzia) by NOXI

Z anglického originálu The Terrorist´s Son

Preložila Zuzana Bohušová.

Redigovala Ina Martinová.

Vydalo vydavateľstvo Noxi, s. r. o., v Bratislave v roku 2016 ako svoju 136. elektronickú publikáciu.

Vydanie prvé.

Počet strán 112.

Sadzbu zhotovil ITEM, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-80-8111-379-6

www.noxi.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

„Človek je produktom vlastných myšlienok.

Stáva sa tým, na čo myslí.“

—Gándhí

OBSAH

1. KAPITOLA 5. novembra 1990

Cliffside Park, štát New Jersey

2. KAPITOLA Dnešný deň

3. KAPITOLA 1981. Pittsburgh, štát Pennsylvania

4. KAPITOLA 1986. Jersey City, štát New Jersey

5. KAPITOLA Január 1991. Nápravný ústav

Rikers Island, štát New York

6. KAPITOLA 21. decembra 1991. Najvyšší súd

štátu New York, Manhattan

7. KAPITOLA 26. februára 1993. Jersey City,

štát New Jersey

8. KAPITOLA Apríl 1996. Memphis, štát Tennessee

9. KAPITOLA December 1998.

Alexandria, Egypt

10. KAPITOLA Júl 1999. Philadelphia,

štát Pennsylvania

11. KAPITOLA Epilóg

Teroristov syn

1 5. novembra 1990

Cliffside Park, štát New Jersey

Matka mnou zatrasie v posteli, aby ma zobudila. „Stala sa nehoda,” hovorí.

Mám sedem rokov, som bacuľaté dieťa v pyžame s Ninja korytnačkami. Som zvyknutý na to, že ma budia pred svitaním, ale budí ma iba môj otec a iba preto, aby som sa pomodlil na malom koberčeku s minaretom. Mama ma nebudí nikdy.

Je jedenásť hodín večer. Otec nie je doma. V poslednom čase zostáva večer v mešite v Jersey City čoraz dlhšie. Ale ešte stále je to môj baba, zábavný, milujúci, láskavý. Práve dnes ráno sa ma opäť raz snažil naučiť, ako si mám zaviazať topánky. Stala sa mu nehoda? Aká nehoda? Je zranený? Je mŕtvy? Nedokážem vysloviť otázku, príliš sa bojím

odpovede.

Moja matka hodí na zem bielu plachtu – na chvíľu sa z nej spraví malý hríb, vyzerá ako mrak – potom sa mama zohne a vystrie ju na dlážke. „Pozri mi do očí, Zet,“ povie, tvár má stiahnutú od strachu, takže ju skoro nespoznávam. „Musíš sa obliecť tak rýchlo, ako dokážeš. A potom musíš na túto plachtu položiť svoje veci a pevne ju zviazať. Okej? Tvoja sestra ti pomôže.“ Pohne sa ku dverám. „Jallá, Zet, jallá. Hýb sa.“

„Počkaj,“ zvolám. Je to prvé slovo, ktoré som schopný vysloviť od chvíle, keď som sa vytackal

spod prikrývky. „Čo mám dať do plachty? Aké...

veci?“

Som dobré dieťa. Plaché. Poslušné. Chcem urobiť to, čo mi matka prikazuje.

Zastaví sa a pozrie na mňa. „Čokoľvek, čo budeš potrebovať,“ hovorí. „Neviem, či sa vrátime naspäť.“

Otočí sa a je preč.

Keď sme pobalení, moja sestra, môj brat

a ja zídeme potichu do obývačky. Matka zavolala

otcovho bratranca z Brooklynu – voláme ho strýko Ibrahim alebo len ammu – a teraz s ním vzrušene hovorí. Tvár jej horí. V ľavej ruke stíska telefón a pravou rukou si nervózne upravuje hidžáb, ktorý sa jej pri uchu uvoľnil. Vzadu je pustený televízor. Najnovšie správy. Prerušujeme tento program.

Matka zbadá, že sa pozeráme, a ponáhľa sa

vypnúť ho.

Chrbtom k nám ešte chvíľu hovorí so strýkom Ibrahimom. Keď zavesí, telefón znovu zazvoní. Je to nervy drásajúci zvuk uprostred noci: príliš hlasný a zlovestný.

Matka zdvihne telefón, je to jeden z otcových

priateľov z mešity, taxikár Mahmúd. Každý ho volá Červený, kvôli jeho vlasom. Červený zúfalo zháňa môjho otca. „Nie je tu,“ hovorí matka. Chvíľu počúva. „Okej,“ povie a zavesí.

Telefón znovu zvoní. Ten príšerný zvuk!

Tentoraz neviem uhádnuť, kto volá. Moja matka vraví: „Skutočne?“ Povie: „Pýtajú sa na nás? Polícia?“

O niečo neskôr sa zobudím na prikrývke na zemi v obývačke. Akosi som uprostred toho chaosu zaspal. Všetko, čo vládzeme odniesť – a viac – sa kopí na dlážke a hrozí, že kopa sa každú chvíľu zosype. Moja matka chodí okolo, znova a znova kontroluje svoju kabelku. Má všetky naše rodné listy: dôkaz, že je naša matka, keby to niekto žiadal. Môj otec, Sajjid Nusajr, sa narodil v Egypte. Ale moja matka sa narodila v Pittsburghu. Predtým, než začala odriekať šahádu v miestnej mešite a stala sa muslimkou – predtým, než si dala meno Chadídža Nusajr – bola Karen Millsová.

„Tvoj strýko Ibrahim príde po nás,“ hovorí mi, keď zbadá, že som sa posadil a pretieram si oči. Obava v jej hlase má teraz nádych netrpezlivosti. „Ak sa sem vôbec dostane.“

Nepýtam sa, kam ideme, a nikto mi to ani nepovie. Iba čakáme. Čakáme oveľa dlhšie, než by trvalo strýkovi, aby nás odviezol z Brooklynu do New Jersey. A čím dlhšie čakáme, tým rýchlejšie moja mama chodí a ja mám stále silnejší pocit, že mi niečo exploduje v hrudi. Moja sestra ma objíme. Snažím sa byť odvážny. Objímem svojho brata.

„Já Aláh!“ zvolá matka. „Toto ma doháňa do šialenstva.“

Prikývnem, akože rozumiem.

• • •

Toto nám matka nepovedala: Meir Kahane, militantný rabín a zakladateľ Židovskej obrannej ligy, bol zastrelený arabským strelcom po rabínovom prejave v tanečnej sále hotela Marriott v New York City. Strelec utiekol zo scény a na úteku postrelil do nohy staršieho muža. Naskočil do taxíka, ktorý na neho čakal pred hotelom, no potom z taxíka vyskočil a rozbehol sa dolu ulicou so zbraňou v ruke. Policajný strážnik z amerického poštového úradu, ktorý náhodou prechádzal okolo, na neho vystrelil. Strelec sa zrútil na ulici. Hlásatelia správ poukázali na desivý detail: obaja – rabín Kahane aj atentátnik – boli postrelení do krku. Nemožno očakávať, že ostanú nažive.

Televízne stanice teraz prípad nepretržite aktualizujú. Pred hodinou, zatiaľ čo moja sestra, brat a ja sme prespali posledné sekundy niečoho, čo sa dá vzdialene nazvať detstvom, matka začula meno Meir Kahane a pozrela na obrazovku. Prvá vec, ktorú uvidela, bol záber arabského strelca a jej srdce sa takmer zastavilo: bol to môj otec.

• • •

Keď sa strýko Ibrahim vynorí pred naším bytom, je už jedna hodina ráno. Trvalo mu to tak dlho, lebo čakal na svoju manželku a deti, aby sa pripravili. Naliehal, aby išli s ním, pretože ako oddaný muslim si nemohol dovoliť ostať v aute sám so ženou, ktorá nie je jeho manželka – inými slovami, s mojou matkou. V aute je už päť ľudí. My sme ďalší štyria, čo sa tam pokúšame nejako natlačiť. Cítim, ako hnev mojej matky narastá: je práve tak oddaná muslimka ako môj strýko, ale v aute mali byť iba oni dvaja a jej deti, tak prečo táto strata času?

O chvíľu sa už vezieme cez tunel, nad hlavami sa nám mdlo mihocú fluorescenčné svetlá. V aute je na zbláznenie tesno. Sme jedno obrovské klbko nôh a rúk. Moja matka potrebuje ísť na záchod. Strýko Ibrahim sa pýta, či chce, aby niekde zastavil. Potrasie hlavou. Hovorí: „Len dovezme deti do Brooklynu a potom pôjdeme do nemocnice. Okej? Tak rýchlo ako sa dá. Jallá“.

Prvýkrát som počul vysloviť slovo nemocnica. Môj otec je v nemocnici. Pretože mal nehodu. To znamená, že je zranený, ale zároveň to znamená, že nie je mŕtvy. Kúsky skladačky začínajú v mojej hlave zapadať do seba.

Keď sa dostaneme do Brooklynu – ammu Ibrahim žije v obrovskej tehlovej budove blízko Prospect Parku – všetci deviati vypadneme z auta ako schumlané klbko. Vojdeme do vstupnej haly a trvá večnosť, kým príde výťah; moja matka zúfalo potrebuje ísť na toaletu, chytí ma za ruku a rýchlo ma vedie k schodisku.

Berie dva schody naraz. Usilujem sa, aby som jej stačil. Rozmazane vnímam druhé poschodie, potom tretie. Strýkov byt je na štvrtom. Vydýchneme si, keď zahneme za roh do chodby. Sme nadšení, že sme to dokázali – porazili sme výťah! A potom zbadáme pred strýkovými dverami troch mužov. Dvaja z nich majú tmavý oblek a pomaly kráčajú k nám, odznaky vysoko zodvihnuté. Ďalší muž je policajný dôstojník a z puzdra vyťahuje pištoľ. Moja matka kráča k nim. „Musím ísť na toaletu,“ hovorí, „a potom, keď skončím, sa s vami porozprávam.“

Muž vyzerá zaskočený, ale nechá ju ísť. Keď ma chce zobrať na záchod, jeden v tmavom obleku zdvihne dlaň do vzduchu ako dopravný policajt.

„Chlapec musí zostať s nami,“ hovorí.

„Je to môj syn,“ povie im. „Ide so mnou.“

„To nemôžeme dovoliť,“ hovorí druhý v tmavom obleku.

Moja matka zaváha, ale iba nachvíľu: „Myslíte, že si tam idem ublížiť? Myslíte, že idem ublížiť môjmu synovi?“

Prvý muž v tmavom obleku na ňu bezvýrazne pozrie. „Chlapec zostane s nami,“ povie. Potom s chabým pokusom o úsmev pozrie dolu na mňa.

„Ty musíš byť“– pozrie sa do notesa – „Abdulazíz?“

Vystrašený začínam prikyvovať a neviem sa zastaviť. „Zet,“ poviem.

Ibrahim s rodinou práve prichádza do bytu a preruší rozpačité ticho. Jeho manželka zaženie nás deti do jednej zo spální a prikáže nám spať. Je nás šesť. V spálni je farebná vstavaná kója, niečo, čo možno vidieť v detskom kútiku v McDonalde. Každý zalezie do nejakého otvoru, zmietame sa ako červíky, zatiaľ čo sa moja mama rozpráva s mužmi v obývačke. Usilujem sa počúvať cez stenu. Počujem iba tiché mrmlanie a vŕzganie stoličiek na podlahe.

• • •

V obývačke muži v tmavých oblekoch kladú množstvo otázok, je to, ako keby mamu zavalilo krupobitie. Bude si pamätať najmä dve otázky: Na akej adrese teraz bývate? A: Vedeli ste, že váš manžel plánoval dnes večer zastreliť rabína Kahanea?

Odpoveď na prvú otázku je oveľa zložitejšia než odpoveď na tú druhú.

Baba pracuje pre mesto New York, opravuje kúrenie a klimatizáciu v budove súdu na Manhattane a mesto vyžaduje, aby zamestnanci bývali v jednom z piatich mestských obvodov. Predstierame, že bývame v strýkovom byte. Polícia sa tu dnes v noci objavila iba kvôli tejto nepatrnej lži.

Moja matka všetko vysvetľuje. A povie policajtom pravdu o strieľaní: Vôbec o tom nevedela. Nepočula o tom vôbec nič. Nič. Neznáša diskusie o násilí. Všetci v mešite sa snažia v jej prítomnosti tejto téme vyhýbať.

Odpovedá na záplavu otázok so vztýčenou hlavou, ruky má nehybne zložené v lone. Ale v hlave jej neodbytne ako migréna stále búši myšlienka: Musí ísť za mojím otcom. Musí byť na jeho strane.

Mama nakoniec vyhŕkne: „Počula som v televízii, že Sajjid zomrie.“

Muži v tmavých oblekoch pozrú na seba, ale neodpovedia.

„Chcem byť pri ňom. Nechcem, aby umrel sám.“

Stále žiadna odpoveď.

„Zoberiete ma k nemu? Prosím? Zoberiete ma k nemu, prosím?“

Vraví to znova a znova. Agenti konečne s povzdychom odložia svoje ceruzky.

• • •

Pred nemocnicou sa to hemží policajtmi. Tvorí sa hlučný dav nahnevaných, vystrašených a zvedavých ľudí. Všade sú televízne prenosové vozy. Nad hlavami krúži helikoptéra. Dvaja policajti v uniformách, ktorí sú zjavne nepriateľsky naladení, prevezmú matku a Ibrahima. Moja rodina neznamená pre nich nič. Menej ako nič: rodina vraha. Matka je v psychickom šoku, oslepená, no predovšetkým zomiera od hladu. Policajtova nevraživosť je iba ďalšia vec v poradí, ktorú vníma ako cez zahmlenú sklenenú tabuľu.

Mamu a Ibrahima odvádzajú ku vchodu v zadnej časti nemocnice. Cestou k výťahom matka uprene hľadí na dlhú chodbu, čerstvo navoskovanú a žiariacu v prudkom svetle. Vidí masu pokrikujúcich ľudí, ktorí sa chcú dostať cez ochranku. Reportéri vykrikujú otázky. Fotoaparáty blýskajú. Moja matka je spotená a cíti sa slabá. Hlava, žalúdok, všetko v nej sa začína búriť.

„Asi odpadnem,“ hovorí Ibrahimovi. „Môžem sa ťa chytiť?“

Ibrahim cúvne. Ako pravoverný muslim sa jej nesmie dotknúť. Dovolí len, aby sa ho chytila za opasok.

Pri výťahoch jeden z policajtov kývne a povie stroho, „Nastúpte.“ Na jednotku intenzívnej starostlivosti sa vezú v nepriateľskom tichu. Keď sa výťah otvorí, moja matka vykročí do jasných svetiel JIS-ky. Príslušník špeciálnej bojovej jednotky jej na hruď namieri zbraň.

Matka zalapá po vzduchu. Aj Ibrahim ťažko dýcha. Jeden z policajtov dá očami signál ozbrojencovi, aby ustúpil. Ten hneď zbraň skloní.

Moja mama rýchlo pristúpi k otcovej posteli. Ibrahim kráča za ňou, pustí ju dopredu.

Baba je v bezvedomí, celé telo má napuchnuté, hrudník obnažený. Káblami a hadičkami je napojený na pol tucta prístrojov a na krku, na mieste, kam ho postrelil člen poštovej polície, má dlhú, zošitú ranu. Vyzerá, akoby mal na krku obrovskú húsenicu. Po stranách otcovej postele náhlivo vykonávajú svoju prácu sestričky, ktoré nie sú nadšené, keď ich pritom rušia.

Matka vystrie ruku, aby sa dotkla otcovho ramena. Jeho telo je tuhé a jeho koža taká chladná, až cúvne. „Je už mŕtvy?“ opýta sa trasúcim sa hlasom. „Já Aláh, už je mŕtvy!“

„Nie, nie je mŕtvy,“ povie jedna zo sestier, a ani sa neusiluje skryť svoju nevôľu. Rodina vraha. „A dajte od neho ruky preč. Nesmiete sa ho dotýkať.“

„Je to môj manžel. Prečo sa ho nesmiem dotýkať?“

„Máme svoje pravidlá.“

Mama je príliš zronená, aby to pochopila, no neskôr si uvedomí, že sestričky mali obavu, aby neodtrhla hadičky a káble a nenechala otca zomrieť. Ruky teda spustí dolu. Skloní sa a šepká mu do ucha. Vraví mu, že je to v poriadku, je pri ňom. Miluje ho, teraz môže odísť. Keď sa sestry nepozerajú, pobozká ho na líce.

Neskôr, v malej zasadačke vedľa JIS-ky, lekár oznámi mame, že môj otec bude žiť. Lekár je prvý láskavý človek, ktorého v noci stretla a – vďaka jeho vnímavosti a ľudskosti – sa po prvýkrát rozplače. Lekár čaká, kým sa matka utíši. Vraví, že baba stratil veľa krvi a dostal transfúziu. Ešte stále má niekde v krku guľku, lebo jeho krčná tepna bola takmer pretrhnutá a nechceli riskovať a vyberať guľku v jej blízkosti. Skutočnosť, že guľka nevyšla z otcovho tela, mu zachránila život.

Lekár ostáva s mamou, kým to všetko pochopí, alebo sa o to aspoň snaží. Potom sa policajti vrátia. Odvádzajú mamu a Ibrahima k výťahu a stlačia tlačidlo dolu. Keď príde výťah a dvere sa otvoria, jeden z nich im kývne a opäť povie: „Nastúpte.“

Vonku svitá. Ktorýkoľvek iný deň by bola obloha nádherná. Ale práve potvrdili smrť rabína Kahanea – guľka z jeho tela vyšla von, takže zomrel na také isté zranenie, ktoré takmer zabilo môjho otca. Parkovisko je stále plné policajných áut a televíznych prenosových vozov, všetko je strašné a mama ani Ibrahim nemôžu vykonať rannú modlitbu. Moja matka sa utešuje dvoma vecami. Jedna je, že nech čokoľvek viedlo môjho otca k spáchaniu takého obludného činu, už nikdy nikomu znova neublíži. Druhá je, že jeho prežitie je darom.

V oboch prípadoch sa mýlila.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

OBSAH

1 5. novembra 1990Cliffside Park, štát New Jersey