Syn teroristy

Každý má možnost volby

ZAK EBRAHIM

a JEFF GILES

Ukázka z elektronické knihy

Zak Ebrahim, Jeff Giles

THE TERRORIST´S SON

A Story of Choice

Copyright © 2014 by Zak Ebrahim

All rights in and to the copyrights and trademarks in the Work are retained exclusively by Proprietor and the TED Conferences for their sole use. Publisher shall use said copyrights and trademarks only as permitted hereunder and not for any other purpose or publication.

Cover © 2014 by Chip Kidd

Translation © 2016 by Martin Čížek

Czech edition © 2016, 2016 (elektronická verzia) by NOXI

Z anglického originálu The Terrorist´s Son. A Story of Choice

(Simon & Schuster, Inc., TED Books, New York 2014)

přeložil Martin Čížek

Redigoval Vít Roubíček

Obálku a sazbu zhotovil ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Vydalo vydavateľstvo Noxi, s. r. o., v Bratislavě v roce 2016 jako svou 137. publikaci v elektronické podobě.

Vydání první

Počet stran 112

Sazba ITEM, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-80-8111-399-4

www.noxi.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

„Člověk je jen výtvorem svých myšlenek.

Co si o sobě myslí, tím se stane.“

— Mahátma Gándhí

Syn teroristy

1 Cliffside Park, New Jersey

5. listopad 1990

Matka mnou zatřásla v posteli: „Stalo se neštěstí,“ řekla.

Byl jsem sedmiletý baculatý klučina v pyžamu s želvími nindži. Zvykl jsem si, že před úsvitem

mě vždy budil otec jen proto, abych se pomodlil na svém malém koberci s minarety. Matka mě nebudila nikdy.

Bylo jedenáct hodin v noci a otec ještě nebyl doma. V poslední době zůstával v mešitě v Jersey City stále déle, často do noci. Ale pořád to byl můj baba – zábavný, milující, srdečný otec. Právě toho dne ráno mě opět učil, jak si zavázat tkaničky u bot. Měl snad nehodu? Co se mu stalo? Je zraněný? Je mrtvý?

Nemohl jsem ze sebe vypravit ani slovo. Na to, abych se zeptal, jsem byl příliš vyděšený.

Moje matka rychle rozložila na zem prostěradlo. „Podívej se mi do očí, Z,“ vybídla mě. Z její tváře byly jasně patrné obavy: „Musíš se co nejrychleji obléknout. A potom si dát své věci na tohle prostěradlo a pořádně je do něj zabalit. Jasné? Sestra ti pomůže.“ Odcházela ke dveřím. „Jalla, Z, jalla. Pospěš si.“

„Počkej,“ vyhrkl jsem. To bylo první slovo, které jsem byl schopný ze sebe vypravit poté, co jsem se vysoukal zpod své přikrývky s He-Manem. „Co si mám dát na to prostěradlo? Jaké… věci?“

Byl jsem hodné dítě. Poslušné. Byl jsem zvyklý dělat vše, co mi matka řekla.

Zastavila se a podívala se na mě: „Cokoliv se ti hodí. Nevím, jestli se vůbec ještě někdy vrátíme.“

Pak se otočila a vyšla z pokoje.

Jakmile jsme se sbalili, sestra, bratr a já jsme se sešli v obývacím pokoji. Matka právě telefonovala do Brooklynu otcovu bratranci, jemuž říkáme strýček Ibrahim, nebo jen ammu. Hovořila s ním rozhořčeně, obličej jí zrudl. V levé ruce držela telefonní sluchátko a pravou si nervózně upravovala svůj hidžáb kolem ucha. V pozadí byla slyšet televize. Aktuální zprávy. Přerušujeme tento program. Matka si všimla, že televizi sledujeme, a rychle ji vypnula.

Ještě chvíli mluvila s ammu Ibrahimem, byla k nám otočená zády. Jen co položila telefon, začal opět zvonit. Uprostřed noci to byl nepříjemný zvuk: příliš hlučný a zdálo se, jako by něco věděl.

Matka zvedla sluchátko. Byl to jeden z otcových kamarádů z mešity, taxikář Mahmúd. Každý mu kvůli jeho vlasům říkal „Zrzek“. Zoufale sháněl mého otce. „Není tady,“ odpověděla matka. Chvíli poslouchala, poté řekla „OK“ a zavěsila.

Telefon opět zazvonil. Hrozný zvuk.

Tentokrát jsem nepoznal, kdo volal. Moje matka nevěřícně kroutila hlavou: „Skutečně? Shání se po nás policie?“

O chvíli později jsem se vzbudil na prostěradle

na zemi v obývacím pokoji. Nějak jsem uprostřed

toho chaosu usnul. Vše, co jsme mohli vzít – a ještě

víc – jsme narovnali u dveří. Hrozilo, že se ta

hromada každou chvílí zřítí. Matka rychle

přecházela kolem a neustále kontrolovala svoji kabelku. Měla všechny naše rodné listy: důkaz,

pokud by ho někdo vyžadoval, že je naší matkou.

Můj otec, El-Sayyid Nosair, se narodil v Egyptě. Matka se ale narodila v Pittsburghu. Než v místní mešitě odříkala šahádu[1] a stala se muslimkou, než přijala jméno Khadija Nosair, jmenovala se Karen Millsová.

1� Šaháda doslova znamená „svědectví“ či „dosvědčení“, teprve v náboženském významu „vyznání víry“. Arabská formule vyznání víry zní: „[Ašhadu] Lá iláha illálláhi wa Muhammadun rasúlulláhi.“ V překladu: „[Vyznávám, že] není božstva kromě Boha a Mohamed

je posel Boží.“

„Strýček Ibrahim pro nás už jede,“ řekla mi,

když viděla, že si sedám a protírám si oči. Obavy v jejím hlase se spojovaly s netrpělivostí. „Už aby

tu byl.“

Neptal jsem se, kam jedeme, a nikdo mi to ani neřekl. Pořád jsme čekali. Čekali jsme déle, než měla strýčkovi zabrat cesta z Brooklynu do New Jersey. Čím déle to trvalo, tím rychleji kroužila matka po pokoji a ve mně sílil pocit, že mi vybuchne hrudník. Sestra mne objala. Snažil jsem se být statečný. Objal jsem mladšího bratra.

„Ó, Alláhu!“ zvolala matka. „Zblázním se z toho.“

Přikyvoval jsem, jako bych to chápal.

• • •

Matka nám neřekla, že Meir Kahane, militantní rabín a zakladatel Židovské obranné ligy, byl zastřelen po proslovu v hale hotelu Marriott v New Yorku. Arabský střelec utekl a cestou ještě střelil do nohy staršího muže. Naskočil do taxíku, který čekal před hotelem, ale potom z něj vystoupil a běžel po ulici s pistolí v ruce. Ozbrojený strážný americké pošty, který náhodně procházel kolem, se jej snažil zastavit. A oba po sobě začali střílet. Komentátoři si neodpustili popsat drsný detail: jak rabín Kahane, tak vrah byli zasaženi do krku. Nepředpokládá se, že by někdo z nich přežil.

Televizní stanice informace průběžně aktualizovaly. O hodinu dříve, zatímco sestra, bratr a já jsme zaspali poslední okamžiky svého dětství, naše matka zaslechla jméno Meir Kahane a podívala se na obrazovku. První, co uviděla, byl záběr na arabského střelce. Její srdce se téměř zastavilo:

byl to otec.

• • •

V jednu hodinu v noci k nám dorazil strýc Ibrahim. Trvalo mu to tak dlouho, protože čekal na svoji ženu a děti, až se nachystají. Trval na tom, že musí jet s ním, protože jako zbožný muslim nemohl riskovat a jet sám v autě se ženou, která není jeho manželkou – jinak řečeno s mou matkou. V autě již sedělo pět lidí a další čtyři se tam měli ještě namačkat. Cítil jsem, jak v matce kypí vztek. Je stejně zbožná jako strýc, ale její děti mají jet také, tak jaký smysl má toto plýtvání časem?

Zanedlouho jsme projížděli tunelem, bledé zářivky nám ubíhaly nad hlavami. Byli jsme v autě šíleně namačkáni, vytvořili jsme obrovský uzel nohou a rukou. Matka potřebovala na toaletu. Strýc Ibrahim se zeptal, zda chce někde zastavit. Zakroutila hlavou. Řekla: „Jen dostaňme děti do Brooklynu a pojeďme do nemocnice. Jak rychle to půjde. Jalla.“

Bylo to poprvé, co někdo použil slovo „nemocnice“. Můj otec je v nemocnici, protože měl nehodu. To znamená, že je zraněný, ale také to značí, že není mrtvý. Kousky skládačky mi v hlavě začínají do sebe zapadat.

Když jsme dojeli do Brooklynu – strýc Ibrahim bydlel ve velkém cihlovém činžovním domě poblíž Prospect Parku – všech devět se nás vysoukalo z auta. Řádně pomačkáni nepříjemnou jízdou jsme čekali na chodbě na výtah, který stále nejel. Matka již nutně potřebovala na toaletu, chytla mě za ruku a rychle jsme začali stoupat po schodech. Brali jsme je po

dvou. Stěží jsem s ní držel krok. Zahlédl jsem vybledlé číslo druhého patra, potom třetího. Strýcův byt byl

ve čtvrtém. Dech se nám zrychlil, když jsme probíhali chodbou kolem výtahu. Byli jsme nadšení, že jsme to dokázali rychleji než on. A potom jsme uviděli tři muže před dveřmi bytu mého strýce. Dva měli na sobě tmavé obleky a pomalu šli k nám, ukazovali své odznaky. Třetí muž byl policista a měl ruku položenou na pistoli v koženém pouzdře. Matka došla k nim. „Musím na záchod,“ řekla. „Potom si s vámi promluvím.“

Muži vypadali zmateně, ale nechali ji jít. Když se ale snažila vzít na toaletu i mě, jeden z mužů v tmavém obleku zvedl ruku jako dopravní policista.

„Chlapec musí zůstat s námi,“ přikázal.

„Je to můj syn,“ odpověděla matka. „Jde se mnou.“

„To bohužel nepůjde,“ řekl druhý muž v tmavém obleku.

Moje matka byla zmatená, ale jen na okamžik: „Myslíte si, že si tam hodlám něco udělat? Myslíte si,

že chci ublížit svému synovi?“

První černě oděný muž na ni nepřítomně hleděl: „Chlapec zůstane s námi.“ Potom se podíval dolů na mě a neobratně se pokusil o úsměv. „Ty musíš být,“ listoval ve svém notýsku, „Abdulaziz.“

Vystrašeně jsem přikyvoval a nemohl s tím přestat. „Z,“ odpověděl jsem.

Ibrahimova rodina přicházela ke dveřím bytu, a přerušila tím trapné ticho. Jeho žena nahnala nás děti do ložnice a přikázala nám jít spát. Bylo nás šest. Ke stěnám bylo uchyceno plno dětských laviček, podobně jako v dětském koutku v McDonaldu. Všichni jsme si našli svoje místečko, leželi jsme stočeni jako červi, zatímco v obyváku moje matka rozmlouvala s policisty. Napínal jsem uši, abych přes zeď něco z hovoru pochytil. Slyšel jsem ale jen tiché nesrozumitelné hlasy a praskání podlahy.

• • •

V obývacím pokoji muži v tmavých oblecích moji matku zavalili tolika otázkami, jako by ji postihlo krupobití. Pamatuji si především dvě z nich: Jaká je adresa vašeho současného bydliště? A věděla jste, že váš manžel se chystal dnes v noci zastřelit rabína Kahaneho?

Odpověď na první otázku byla mnohem složitější než na druhou.

Otec pracoval pro město New York, opravoval ústřední topení a klimatizaci v soudní budově na Manhattanu a město požadovalo po svých zaměstnancích, aby bydleli v jednom z jeho pěti městských obvodů. Proto jsme pro úřady bydleli ve strýcově bytě. Policie se zde dnes v noci ukázala jen proto, že tato malá lež figurovala v záznamech.

Moje matka se jim to pokoušela vysvětlit. A řekla policistům pravdu o střelbě – nic o ní nevěděla. Nic o tom ani nezaslechla. Nic. Hnusí se jí mluvit o násilí. Každý v mešitě dobře ví, jak v její přítomnosti mluvit.

Odpovídala na další příval otázek, hlavu zdviženou, ruce nehybně položené v klíně. Avšak v hlavě jí vězela jediná myšlenka: Musí jít za mým otcem. Musí mu být po boku.

Nakonec matka vyhrkla: „V televizi jsem slyšela,

že Sayyid asi umře.“

Muži v tmavém se na sebe podívali, ale nic neřekli.

„Chci být s ním. Nechci, aby umřel sám.“

Stále žádná odpověď.

„Vezmete mě k němu prosím? Vezmete mě k němu prosím?“

Opakovala to pořád dokola. Nakonec se muži v tmavých oblecích nadechli a odložili tužky.

• • •

Před nemocnicí se to hemžilo policisty. Vytvořil se tu hlučný dav nahněvaných nebo vystrašených lidí a zvědavců. Stály tu dodávky televizních stanic a nákladní auta se satelity. Nad hlavami kroužil vrtulník. Moji matku a strýce Ibrahima si převzali dva neuniformovaní policisté, kteří byli otevřeně nepřátelští. Moji příbuzní pro ně nic neznamenali.

Vlastně méně než nic: byla to pro ně rodina vraha. Moje matka byla v šoku a ze všeho kolem dostávala závrať. Zlost policistů byla jen jednou z věcí, kterou vnímala jakoby přes zamlženou skleněnou tabuli.

Společně s Ibrahimem ji zavedli ke vchodu na od-

lehlém konci nemocnice. K výtahu šli dlouhou chodbou s čerstvě navoskovanou podlahou, v níž se odrážela zář stropních světel. Viděli spousty lidí, kteří hlučeli, když se snažili projít dveřmi, jež hlídala ochranka. Reportéři vykřikovali otázky. Z fotoaparátů sršely blesky. Matčina hlava, krk, vše začínalo stávkovat.

„Asi omdlím,“ šeptla Ibrahimovi. „Mohu se o tebe opřít?“

Ibrahim se bránil. Jako pravověrný muslim se jí nesmí dotknout. Dovolil jí, aby se chytila jeho opasku.

U výtahu na ně ukázal jeden policista a nevrle přikázal: „Nastupte.“ V nepřátelském tichu vyjeli

do patra, kde se nacházela jednotka intenzivní péče. Když se otevřely dveře výtahu a matka vykročila do jasného světla, příslušník SWATu[2] k ní přiskočil a na hruď jí přiložil hlaveň své útočné pušky. Matka zalapala po dechu. Ibrahim také. Jeden z policejních důstojníků se na ně podíval a mávl na příslušníka SWATu. Ten sklonil svoji zbraň.

2� Special Weapons and Tactics (Speciální zbraně a taktika) je název zvláštních policejních jednotek v USA.

Matka spěchala k lůžku mého otce. Ibrahim šel pomaleji za ní, aby jí nechal prostor.

Otec byl v bezvědomí, jeho tělo bylo nehezky oteklé a do pasu svlečené. Dráty a hadičky jej spojovaly s půltuctem přístrojů. Na krku měl zašitou dlouhou ránu, kam ho zasáhla střela vypálená mužem z ochranky pošty. Stehy na krku vypadaly jako dlouhý pás. Sestry rychle pracovaly u lůžka mého otce. Nebyly nadšené z toho, že je někdo ruší.

Matka se natáhla, aby se dotkla otcova ramena. Jeho tělo bylo tvrdé a pokožka studená, až ruku odtáhla. „Je mrtvý?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

„Alláhu, on je mrtvý!“

„Ne, není mrtvý,“ řekla jí jedna sestra, ani se neobtěžovala, aby skryla svoji zlost. Rodina vraha.

„A držte se od něj. Nemůžete se ho dotýkat.“

„Je to můj manžel. Proč se jej nesmím dotýkat?“

„Protože tu na to máme předpisy.“

Moje matka byla příliš rozrušená, než aby to chápala. Ale později pochopila, že se sestry obávaly, aby nestrhala hadičky a dráty a nenechala otce zemřít. Proto si dala ruce k boku. Naklonila se k němu a šeptala mu do ucha.

Říkala mu, že je vše v pořádku, že je vedle něj,

že jej miluje, že – pokud čekal na ní – je zde, miluje

jej a může již tedy jít. Když se sestry nedívaly, políbila jej na tvář.

Později v malé čekárně u jednotky intenzivní péče lékař matce řekl, že otec bude žít. Lékař byl prvním laskavým člověkem, kterého té noci potkala a – potěšena jeho empatií a lidskostí – se poprvé rozbrečela. Počkal, až se matka trochu zklidní, a řekl jí více informací: Otec ztratil hodně krve a dostal transfúzi. Stále v krku má uvízlou střelu, protože téměř přeťala krkavici, nechtěli riskovat její vynětí. Skutečnost, že střela zůstala v otcově těle, mu zachránila život.

Lékař si sedl vedle mé matky, zatímco se snažila všechny informace vstřebat. Potom se vrátili policisté. Odvedli matku a Ibrahima k výtahu, který přivolali. Když výtah přijel a otevřely se dveře, jeden z nich ukázal prstem a rozkázal: „Nastupte.“

Venku již svítalo. Jindy by se nebe zdálo nádherné, avšak smrt rabína Kahaneho se právě oficiálně potvrdila – střela v jeho těle neuvízla, proto zemřel na obdobné zranění, které téměř zabilo mého otce – a parkoviště bylo stále plné policejních aut a dodávek televizních štábů. Všechno bylo špatně. Ani moje matka, ani Ibrahim nebyli schopní vykonat ranní modlitby. Matku utěšovaly dvě skutečnosti. Jedna z nich byla, že ať to bylo cokoliv, co mého otce přimělo spáchat takový hrozný čin, již nikdy nebude moct něco podobného zopakovat a někomu ublížit.

To druhé bylo, že jeho přežití je dar.

V obou případech se mýlila.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Syn teroristy

1 Cliffside Park, New Jersey5. listopad 1990