Umenie ticha

Zážitok z cestovania nikam

PICO IYER

Fotografie EYDIS EINARSDÓTTIR

Ukážka z elektronickej knihy

Pico Iyer

The Art of Stillness

Copyright © 2014 by Pico Iyer

All rights in and to the copyrights and trademarks in the Work are retained exclusively by Proprietor and the TED Conferences for their sole use. Publisher shall use said copyrights and trademarks only as permitted hereunder and not for any other purpose or publication.

Cover © 2014 by Chipp Kidd

Pictures © 2014 by Eypis Einarsdóttir

Translation © 2016 by Zdenka Hudáková

Slovak edition © 2016, 2016 (elektronická verzia) by NOXI

Z anglického originálu The Art of Stillness

Preložila Zdenka Hudáková.

Redigovala Mária Stanková.

Vydalo vydavateľstvo Noxi, s. r. o., v Bratislave v roku 2016 ako svoju 138. elektronickú publikáciu.

Vydanie prvé.

Počet strán 96.

Sadzbu zhotovil ITEM, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-80-8111-371-0

www.noxi.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Venujem Sonnymu Mechtovi, ktorý mňa i mnohých iných naučil veľa o umení, tichu a vzťahu medzi nimi.

Ak ešte niekedy pôjdem hľadať to, po čom túži moje srdce, nepôjdem ďalej ako na vlastný dvor. Lebo ak to nie je tam, v skutočnosti som to nezačala strácať.

—Dorothy, Čarodejník z krajiny Oz

Úvod

Cesta nikam

Kráčal som smerom k púšti na východe. Oceán sa trblietal diamantmi, ktoré slnko rozsypalo po jeho vlniacom sa povrchu. Pieseň môjho obľúbenca z detských čias Leonarda Cohena So long, Marianne prerušilo vrčanie diaľnic, ktoré upchávali a zatarasovali centrum Los Angeles. Ostré zimné slnko zmizlo za šedivými hradbami a prešlo vyše hodiny, kým som sa opäť vyhrabal zo zápchy.

Odbočil som z diaľnice a pustil som sa spleťou bočných uličiek na užšiu, takmer prázdnu cestu kľukatiacu sa do vysokých a temných kopcov San Gabriel Mountains. Pouličný ruch a zmätok čoskoro opadol. Los Angeles sa zmenilo len na siluetu vrcholov v diaľave.

Vo výške – pozdĺž cesty sa už objavili značky zakazujúce hádzanie snehových gúľ – som prešiel k skupinke drsných, neotesaných chatrčí roztrúsených po svahu. Na hrboľatom parkovisku na mňa čakal asi šesťdesiatročný prihrbený chlapík s vyholenou hlavou. Len čo som vystúpil z auta, privítal ma obradným úklonom – aj keď sme sa predtým nikdy nestretli – a nástojil, že mi odnesie batožinu do chatky, v ktorej som mal v nasledujúcich dňoch bývať. Tmavé obnosené kláštorné rúcho poletovalo vo vetre okolo neho.

Len čo sme vošli do chatky, mních sa hneď pustil do krájania čerstvo upečeného chleba, aby ma „po dlhej ceste“ utešil. Postavil vodu na čaj. Povedal, že má pre mňa ženu, ak by som nejakú chcel. (Nechcel som. Cestou som jednu mal.)

Prišiel som sem preto, aby som mohol písať o tichu blízkom môjmu hostiteľovi, o anonymnom živote v horách, ale na okamih som úplne prestal vnímať, kde som. Akosi som nemohol uveriť, že tento pán vo vlnenej čiapke, s okuliarmi lemovanými drôtmi vyzerajúci ako rabín je naozaj spevák a básnik, ktorý sa pred tridsiatimi rokmi preslávil ako medzinárodný idol, večný cestovateľ a sveták v Armaniho oblekoch.

Leonard Cohen prišiel do tejto starobylej pevnôstky, aby tu tvoril život – umenie, aby ho tvoril z ticha. Pracoval na svojom vlastnom zjednodušovaní tak intenzívne ako na veršoch jednej zo svojich piesní, ktorú vybrusoval k dokonalosti vyše desať rokov. V tom týždni, keď som ho navštívil, strávil sedem dní a nocí v prázdnej meditačnej hale. Nehybne sedel. Jeho kláštorné meno – Jikan – vystihovalo ticho medzi dvoma myšlienkami.

Zvyšný čas trávil vykonávaním drobných prác okolo domu, umývaním riadu v kuchyni a zo všetkého najradšej opatroval japonského opáta budhistického centra Mt. Baldy Jushua Sasakiho, ktorý mal v tom čase osemdesiatosem rokov. Cohen skončil tak, že vyše štyridsať rokov ticho sedával so svojím starším kamarátom.

Raz večer – koncom decembra o štvrtej hodine ráno – Cohen vynechal meditácie, prišiel do mojej chatrče a snažil sa mi vysvetliť, čo tam robí.

S nečakaným vzrušením mi povedal, že ticho sedieť je „skutočne hlboká zábava“ a že to zistil potom, čo na tejto planéte prežil šesťdesiatjeden rokov. „Je to skutočne intenzívna, zmyselná a vynikajúca zábava. Naozajstný pôžitok – a pri tejto činnosti sa dá dosiahnuť.“

Žartoval? Cohen bol povestný svojimi huncútstvami a iróniou.

Keď pokračoval, uvedomil som si, že nežartoval. „Čo iné by som robil?“ pýtal sa. „Znovu by som sa oženil s nejakou mladou ženou a získal by som inú rodinu? Objavil by som nové lieky, kupoval drahšie víno? Neviem. Považujem to za najluxusnejšiu a najskvelejšiu reakciu na prázdnotu mojej vlastnej existencie.“

Typicky vznešené a neľútostné slová. Život v ústraní a tichu evidentne nezmenšil jeho talent na zlaté výroky. Ale slová zavážia vtedy, keď pochádzajú od niekoho, kto vyzerá, že okúsil všetky slasti, ktoré svet ponúka.

Uisťoval ma, že život na takomto vzdialenom mieste pokoja nemá nič spoločné so zbožnosťou alebo čistotou. Považoval to len jednoducho za najpraktickejší spôsob, aký si našiel pri prepracovávaní sa cez zmätok a úzkosť, ktoré boli už dávno jeho spojencami.

Sedenie v tichu do hlbokej noci so starším japonským priateľom, popíjanie Courvoisieru a počúvanie cvrlikania svrčkov boli najbližšie k pocitu trvalého šťastia, ktoré sa nemení, keď vás život pohadzuje hore dolu ako loptičku medzi svojimi pravidelne sa objavujúcimi problémami a otrasmi.

„Neexistuje nič lepšie,“ povedal Cohen, keď do chatrče vniklo svetlo a pokojne sedel. Potom akoby sa spamätal, venoval mi vráskavý, pokrivený úsmev. „Až na obdobie, keď je človek zaľúbený,“ dodal. „Ak ste mladý, útok hormónov má svoje vlastné čaro.“

„Ísť nikam,“ ako to opísal Cohen, je obrovské dobrodružstvo, ktoré dáva všade inde zmysel.

• • •

Sedieť ticho ako spôsob zaľúbenia sa do sveta a všetkého, čo je v ňom; málokedy som o tom takto uvažoval. Ísť nikam ako spôsob prerúbať sa cez hluk a nájsť osviežujúce chvíle a energiu, ktoré môžeme prežiť s ostatnými. Občas som sa k takejto myšlienke priblížil, ale nikdy do mňa neprenikla tak mocne ako u tohto muža, ktorý tým, že sa všetkého zriekol, pôsobil, že má všetko, že už našiel svoje šťastie, svoju slobodu.

Raz neskoro v noci, keď sa ma môj láskavý priateľ pokúšal poučiť o správnom spôsobe sedenia v lotosovej polohe – prísne, ale uvoľnene – nevedel som nájsť slová, ktorými by som mu vysvetlil, že ma meditovanie nikdy nelákalo. Ako človek, ktorý od svojich deviatich rokov sám križoval kontinenty, som vždy nachádzal potešenie v pohybe. Dokonca som sa stal autorom cestopisov, takže moja práca splynula s mojím potešením.

Napriek tomu rozprával o umení ticho sedieť (inými slovami o prečistení si hlavy a upokojení emócií) – a ako som pozoroval, zdalo sa, akoby sa pocit pozornosti, láskavosti a dokonca aj potešenia vynáral z jeho života v „nikam“ – začal som premýšľať o tom, aké oslobodzujúce by mohlo byť pre každého z nás vyskúšať to. Niekto by mohol začať práve tým, že si vyberie pár minút z každého dňa, počas ktorých bude ticho sedieť a nič nerobiť, dovoliť, aby to, čo ho dojíma, vystúpilo na povrch. Iný si môže vybrať pár dní z každého ročného obdobia, ujsť do ústrania alebo si vychutnať dlhú prechádzku do divočiny, pripomenúť si niečo, čo je hlbšie než okamih alebo samotný človek. Niekto by sa dokonca mohol pokúsiť, tak ako to robil Cohen, nájsť život, v ktorom divadelné kulisy a predstavenia miznú a v hlbokom pohrúžení do ticha si pripomenúť, že zarábanie na živobytie a prežívanie života niekedy ukazuje opačným smerom.

Takéto uvažovanie sa, pochopiteľne, šírilo svetom odkedy existuje ľudstvo. Básnici východnej Ázie, filozofi antického Grécka a Ríma pravidelne robili ticho stredobodom svojho života. Ale azda bola niekedy potreba byť na jednom mieste taká dôležitá ako je tomu dnes? Dvaja sociológovia po tridsaťročnom štúdiu časových denníkov zistili, že dnešní Američania v skutočnosti pracujú menej hodín ako tomu bolo v šesťdesiatych rokoch minulého storočia, aj keď nám sa zdá, že pracujeme viac. Príliš často máme pocit, že bežíme najrýchlejšie, ako sa len dá a nie sme schopní dohoniť to, za čím sa ponáhľame.

S prichádzajúcimi technológiami, ktoré sú zdanlivo súčasťou nášho nervového systému a ktorých rýchlosť sa každým ročným obdobím zvyšuje, sme prišli o nedele, o víkendy, o noci – o naše sviatočné dni, pretože niektorí sme ich mali. Naši šéfovia, odosielatelia zbytočných mai-lov, naši rodičia – všetci nás môžu zastihnúť kdekoľvek a v ktorejkoľvek nočnej či dennej hodine. Stále viac a viac z nás má pocit, že sme ako lekári na pohotovosti, permanentne pri telefóne. Potrebujeme liečiť seba, ale pre neporiadok a chaos na svojom pracovnom stole nemôžeme nájsť recept.

• • •

Keď som zostúpil z vrchov, spomenul som si na to, ako sme ani nie tak dávno považovali za obrovské bohatstvo práve prístup k informáciám a hnutiam. Dnes sloboda od informácií a možnosť ticho sedieť často pôsobí ako tá najväčšia výhra. Ticho nie je pôžitkom len pre tých, ktorí majú dostatok finančných prostriedkov – je nutnosťou pre každého, kto chce zhromažďovať menej viditeľné zdroje. „Ísť nikam“, ako mi ukázal Cohen, nie je natoľko o asketizme, jednoduchosti, skromnosti, ale o priblížení sa človeka k zmyslom.

Nie som členom žiadnej cirkvi a nehlásim sa k žiadnemu vyznaniu. Nikdy som nebol členom žiadnej meditačnej skupiny, či oddielu cvičencov jogy (ale ani žiadnej inej skupiny, naozaj). Táto kniha je jednoducho o tom, ako sa človek pokúša starať o svojich blízkych, robiť si svoju prácu a udržať nejaký smer v tom šialene sa zrýchľujúcom svete. Je zámerne krátka. Môžete si ju prečítať na jedno posedenie a rýchlo sa vrátiť k svojmu rušnému (možno preťaženému) životu. Netvrdím, že mám nejaké odpovede. Nastoľujem len otázky, ktoré môžete prehĺbiť alebo ďalej rozvinúť. Ale v horách som si pripomenul, že rozprávanie o tichu je fakticky spôsobom rozprávania o zrozumiteľnosti, duševnom zdraví a pretrvávajúcej radosti. Nuž nech je pre vás táto kniha o nečakaných potešeniach pozvaním k novému zážitku, zážitku z toho, že nepôjdeme nikam.

1 Cesta nikam

Keď som mal dvadsaťdeväť rokov, môj život sa presne podobal tomu, o čom som sníval, keď som bol malý chlapec. Mal som kanceláriu na dvadsiatom piatom poschodí v strede Manhattanu štyri bloky od Times Square, apartmánový byt na križovatke Park Avenue a Dvadsiatej ulice, tých najzaujímavejších a najdružnejších kolegov, akých som si vedel predstaviť, a nekonečne fascinujúcu prácu. Písal som pre časopis Time o svetovom dianí – o konci apartheidu v Južnej Afrike, o ľudovej revolúcii na Filipínach, o nepokojoch súvisiacich s vraždou Indiry Gándhíovej. Nemal som rodinu ani zodpovednosť a mohol som si dovoliť – aj som si dovolil – dlhé dovolenky na ľubovoľnom mieste na svete od Bali až po Salvador.

Napriek každodennému vzrušeniu však niekde v mojom vnútri pretrvával pocit, že aj keď toľko lietam po všetkých kútoch sveta, nikdy nemám možnosť pozrieť si, kde som vlastne bol alebo si overiť, či som naozaj šťastný. Naozaj, naháňanie sa po svete pri hľadaní spokojnosti bolo perfektným spôsobom ako zaistiť, že som nikdy nebol vyrovnaný či spokojný. Príliš často som si pripadal ako človek, ktorý stále dookola hovorí o svetovom mieri v tých najproblematickejších a najrozvratníckejších podmienkach.

A tak som sa rozhodol opustiť svoj vysnívaný život a stráviť rok v malej jednolôžkovej izbe v bočných uličkách starobylej japonskej metropoly Kjóto. Nevedel by som presne povedať, prečo to robím. Až na to, že som cítil, že som si užil nádhernú diétu dynamiky a stimulácií v New Yorku a že práve nastal čas vyrovnať to s niečím jednoduchším a naučiť sa prežívať tieto pôžitky menej povrchne a pominuteľne.

Len čo som opustil bezpečie svojej práce a vrhol sa do neznáma, začal mi vytelefonovávať môj otec, napodiv znepokojený, a začal mi nadávať, že sa zo mňa stane „pseudo-dôchodca.“ Nemohol som mu to vyčítať. Všetky inštitúcie vyššieho skepticizmu, ku ktorým ma tak veľkoryso posielal, tvrdili, že životným cieľom je niekde sa vo svete dostať, nie ísť nikam. Ale to nikam, o ktoré som sa zaujímal, malo viac zákrut a dimenzií, než som mu vôbec dokázal objasniť (alebo sebe) a akosi sa zdalo väčšie a nevyspytateľnejšie než donekonečna rozptyľovaný život, aký som poznal v meste. Otvorilo sa do takých obrovských scenérií, ako sú tie v Maroku, v Indonézii a v Brazílii. Prišiel som ich všetky spoznať.

V spomienkach som sa vrátil k dňu, keď som putoval po výstave abstraktného umenia Marka Rothka a cítil som, ako ma vtiahol pod povrch ticha. To ticho sa zdalo bezodné a obohatené každou ďalšou farbou. Spomenul som si na čas, keď mi istý priateľ rozprával, ako John Cage odhalil súzvuk v tichu, ktoré nastolil v na prasknutie nabitom hľadisku. Viac než to, už dlhý čas ma dojímala cesta spoločensky založeného cestovateľa, ťažkého pijana a zraneného milenca Thomasa Mertona, ktorý vstúpil do trapistického kláštora v Kentucky, stal sa z neho Otec Louis a odviedol svoj nepokoj menej nápadným smerom.

Pojem „ísť nikam“, ako v rozhovore so mnou neskôr zdôraznil Leonard Cohen, neznamená otočiť sa svetu chrbtom. Ide len o to, teraz ustúpiť, aby sme potom mohli vidieť svet jasnejšie a milovať ho ešte hlbšie.

• • •

Idea v pozadí toho NIKAM – rozhodnutie dosť dlho ticho sedieť, aby sa človek vnútorne zmenil – je v jadre jednoduchá. Ak máte rozmlátené auto, nesnažíte sa nájsť spôsob ako premaľovať jeho podvozok; väčšina našich problémov – a tým našich riešení, našej duševnej pohody – spočíva v hĺbke duše. Naháňanie sa v snahe nájsť šťastie mimo nás má asi rovnaký zmysel ako komická postava v islamskom podobenstve, ktorá stratí vo svojej obývačke kľúč a ide ho hľadať na ulicu, pretože tam je viacej svetla. Ako nám pred vyše dvoma tisícročiami pripomenuli Epitectus a Marcus Aurelius, neformujú nás naše skúsenosti, ale spôsoby, akými na ne reagujeme. Keď sa mestom rúti hurikán a všetko sa zmieta v troskách, niekto to vníma ako oslobodenie, šancu začať odznova, zatiaľ čo iný, možno aj jeho brat, je traumatizovaný na celý život. „Nič nie je samo o sebe ani dobré ani zlé,“ napísal Shakespeare vo svojom Hamletovi, „záleží na tom, čo si o tom myslíme.“

V našich hlavách sa odohráva taká veľká časť našich životov – v pamäti alebo v predstavivosti, v špekulácii alebo v interpretácii – až mám niekedy pocit, že najlepšie môžem zmeniť svoj život zmenou spôsobu, ako sa naň pozerám, ako ho vnímam. Ako nám pripomenul najmúdrejší americký psychológ William James: „Najväčšou zbraňou proti stresu je naša schopnosť vybrať si jednu myšlienku pred druhou.“ Je to postoj, hľadisko, ktoré si zvolíme – nie miesta, ktoré navštívime – a to nám nakoniec napovie, kde stojíme – kde je naše miesto. Zakaždým, keď idem na výlet, môj zážitok nadobudne zmysel a rozrastie sa hlbšie až potom, keď sa vrátim domov a ticho sediac začnem premieňať to, čo som videl, na trvalé postrehy.

• • •

Neznamená to, že cestovanie je zbytočné. V slnkom zaliatom kúte Etiópie alebo Havany som častokrát zistil, že ticho je najplodnejšie. Je to len pripomienka, že tak vysoko do výšav nás nevynesie fyzický pohyb, ale duch, ku ktorému sme sa preniesli my. Jeden z najväčších bádateľov svojich čias Henry David Thoreau vo svojom denníku pripomína: „Nezáleží na tom, na aké miesto či ako ďaleko cestujete – ďalej je obvykle horšie – ale ako veľmi to prežívate.“

Dva roky po roku prežitom v Japonsku som urobil niektoré ďalšie koordinované kroky smerom Nikam. Kjóto mi poskytlo príchuť ticha, ale napriek tomu som sa musel podporiť cestovaním a v predchádzajúcich pár mesiacoch som mal to šťastie precestovať celú Argentínu, zájsť dolu do Tierra del Fuego a potom do Číny, Tibetu a Severnej Kórey. V nasledujúcich mesiacoch som bol dvakrát v Londýne a Paríži a pri návrate som pravidelne navštevoval svoju matku v Kalifornii. Absolvoval som dlhé a vzrušujúce cesty po Vietname, chystal som sa na Island a vďaka tomu som sa cítil rozmaznávaný, schopný osviežiť moje zapojenie sa do sveta každých pár týždňov. Ale v určitom okamihu všetky horizontálne výlety po svete nemôžu vynahradiť potrebu ísť hlboko do niečoho náročného a neočakávaného. Posun má najväčší význam vtedy, keď sa nastaví v rámci ticha.

Tak som nasadol do svojho auta a od matkinho domu som sa pustil cestou na sever pozdĺž kalifornského pobrežia. Potom som šiel hore ešte po užšej cestičke k Benediktínskemu útulku, o ktorom mi rozprával priateľ. Keď som vypadol zo svojho ošúchaného a zaprášeného bieleho Plymouth Horizonu, zdalo sa mi, že som vstúpil do hukotu krištáľového ticha. A keď som vošiel do malej izbičky, v ktorej som mal stráviť tri noci, nemohol som si za svet spomenúť na žiadny z argumentov, ktoré sa mi premietali v hlave celou cestou hore, ani na telefonické hovory, ktoré sa mi pri odchode z domu zdali také naliehavé. Odrazu neexistovalo nič, len táto izba s vysokými oknami a nádherným výhľadom na more.

Na rozštiepenom plote sedela líška. Ochromený som ju sledoval. Nedokázal som od nej odtrhnúť zrak. Tesne pred mojím oknom sa pásol jeleň. Akoby mi do života vstúpil malý zázrak. Ďaleko nado mnou sa rozozvučali zvony. Zdalo sa mi, že počúvam zborovo spievať: „Alleluja!“

Ešte včera by ma taká nálada rozosmiala. A len čo som vošiel na večernú pobožnosť do kaplnky, kúzlo sa rozbilo. Ticho bolo povzbudzujúcejšie než akékoľvek slová. Takmer okamžite som si uvedomil, že len čo som sa ocitol nerušený na jednom mieste, svet sa rozžiaril a bol som taký šťastný, ako vtedy, keď zabudnem na seba. Nebo je miesto, kde človek na nič iné nemyslí.

Tak trochu som mal pocit, akoby ma zavolali späť na miesto, ktoré poznám, hoci som ho nikdy predtým nevidel. Akoby mi mnísi povedali – hoci som sa ich nikdy nepýtal –, že nájdem niečo, čo pôsobí ako reálny život, čo je stále a nepopierateľné v pozadí našich striedajúcich sa myšlienok, čo ani nie je tak objav ako skôr spomienka.

Bol som taký dojatý, že som si ešte pred odchodom rezervoval ďalší pobyt. Vrátim sa sem. Prídem na celé dva týždne. Onedlho sa vstupovanie do ticha stalo mojím posilňujúcim prepychom. Nemôžem zostať v pustovni navždy – neviem sa niekde usadiť a nepatrím do žiadneho duchovného spoločenstva – ale pocítil som, že trávenie času v tichu poskytlo mojim dňom sviežu hodnotu a vzrušenie. Mal som pocit, akoby som vykĺzol zo svojho života a schádzal z malého kopca, z ktorého sa mi ponúkal výhľad na šírošíru krajinu.

Často to bola aj čistá radosť, čiastočne preto, že v miestnosti, v ktorej som sedel, som bol celkom naplnený, čítajúc slová každej knihy akoby som ich sám napísal. Ľudia, ktorých som v tej pustovni stretol – bankári, učitelia a predajcovia realít –, tam boli zrejme všetci z rovnakého dôvodu ako ja, vyzerali ako moji príbuzní, čo kamaráti cestujúci niekde inde neboli. Po návrate do svojho každodenného života som sa cítil oslobodený. Už som nepotreboval brať svoje myšlienky, svoje ambície – samého seba – tak vážne.

Toto malé sústo ticha bolo také radikálne a také nepodobné väčšine pocitov, aké som bežne cítil, že som sa rozhodol pokúsiť sa zmeniť svoj život trochu viac. Rok potom, čo som zistil, akú transformáciu spôsobuje sedenie v tichu, som sa navždy presťahoval do Japonska – do paneláka s bytom ako pre bábiky, v ktorom so ženou nemáme auto ani bicykel, nemáme spálňu ani televízor, ktorému by som rozumel. Stále musím pracovať a podporovať svoju rodinu a držať krok so svetom ako autor cestopisov a novinár, ale oslobodením sa od rozptyľovania a komplikácií vyzerá každý môj deň, len čo sa zobudím, ako rozžiarená lúka bez prekážok tiahnuca sa k horám.

O radosti a potešení nemá každý rovnakú predstavu. Aj vy budete možno musieť ochutnať nemálo alternatív, kým pochopíte zmysel ticha. Ale keď sa ma priatelia pýtajú, kam by som im navrhol ísť na dovolenku, niekedy im kladiem otázku, či nechcú vyskúšať „nikam“, najmä ak sa nemajú chuť zaoberať vízami, očkovaním a vystávať v dlhých radoch na letisku. Jednou z krás tejto lokality je, že keď sa vydáte jej smerom, nikdy neviete, kde skončíte a hoci je horizont neohraničený, asi budete mať len veľmi slabú predstavu o tom, s čím sa stretnete cestou. Hlbšia milosť, ktorú pritom získate, je to, – ako mi pri sedení v tichu dojemne ukázal Leonard Cohen, – vďaka čomu budete čulý ako rybička, rozjarený a s búšiacim srdcom, ako zaľúbený mládenec.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

1 Cesta nikam