Umění ticha

Zážitek z cestování do Nikam

PICO IYER

Fotografie EYDÍS EINARSDÓTTIROVÁ

Ukázka z elektronické knihy

Pico Iyer

THE ART OF STILLNESS

Adventures in Going Nowhere

Copyright © 2014 by Pico Iyer

All rights in and to the copyrights and trademarks in the Work are retained exclusively by Proprietor and the TED Conferences for their sole use. Publisher shall use said copyrights and trademarks only as permitted hereunder and not for any other purpose or publication.

Cover © 2014 by Chipp Kidd

Pictures © 2014 by Eypis Einarsdóttir

Translation © 2016 by Markéta Schubertová

Czech edition © 2016, 2016 (elektronická verzia) by NOXI

Z anglického originálu The Art of Stillness. Adventures in Going Nowhere

(Simon & Schuster, Inc. TED Books, New York 2014)

Přeložila Markéta Schubertová

Redigovala Květuše Sajnerová

Obálku a sazbu zhotovil ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Vydalo vydavateľstvo Noxi, s. r. o., v Bratislavě v roce 2016 jako svou 139. publikaci v elektronické podobě.

Vydání první

Počet stran 96

Sazba ITEM, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-80-8111-372-7

www.noxi.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pro Sonnyho Mehtu, který mně a mnoha dalším objasnil, co je umění a co klid a jaký je jejich vzájemný vztah.

Jestli se ještě někdy vypravím hledat to,

po čem touží moje srdce, nepůjdu dál než na náš dvorek.

Protože pokud to není tam, tak jsem to asi nikdy neztratila.

— Dorotka, Čaroděj ze země Oz

Úvod

Jak jsem se vydal do Nikam

Když jsem se vydal na východ do pouští, slunce právě rozsypávalo blyštivé diamanty na hladinu oceánu.

Leonard Cohen, můj hrdina od dětských let, se v rádiu loučil s Mariannou, právě když jsem se vnořil do spleti dálničních nadjezdů, které dusí a zahlcují centrum Los Angeles. Ostré zimní slunce se více než na hodinu ztratilo za šedivou stěnou, pak jsem konečně opět vyjel do jasného světla.

Odbočil jsem z dálnice a po spletitých vedlejších silnicích jsem přijel na téměř pustou úzkou cestu, která se klikatila vzhůru, k tmavému pohoří Svatého Gabriela. Brzy jsem za sebou nechal všechen ruch. Z Los Angeles se stala pouze zubatá silueta daleko pode mnou.

Nahoře – podél cesty se už začaly objevovat nápisy zakazující házet dolů sněhové koule – jsem přijel ke skupině prostých srubů rozesetých po svahu. Na improvizovaném parkovišti na mě čekal drobný asi šedesátiletý muž se shrbenými zády a oholenou hlavou. Jakmile jsem vystoupil z auta, obřadně a hluboce se poklonil – přestože jsme se ještě nikdy nepotkali – a trval na tom, že mi donese zavazadla do srubu, kde jsem měl trávit řadu příštích dní. Tmavé obnošené mnišské roucho kolem něj poletovalo v poryvech větru.

Jakmile jsme vešli dovnitř, mnich hned začal krájet čerstvě upečený chléb, jako vzpruhu po mé „dlouhé cestě“. Dal vařit vodu na čaj a prohodil, že kdybych potřeboval manželku, mohl by mi jednu nabídnout (to jsem odmítl, moje vlastní byla na cestě).

Přijel jsem, abych popsal tichý a skrytý život mého hostitele v těchto horách, ale na okamžik jsem zapomněl, kde se vlastně nacházím. Sotva jsem mohl uvěřit, že tento džentlmen, podobný rabínovi s brýlemi v kovových obroučkách a vlněnou čapkou, je opravdu ten zpěvák a básník, který během více než třiceti let dosáhl mezinárodní slávy a proslulosti, je bez ustání na cestách a obvykle jej potkáte v oblecích od Armaniho.

Leonard Cohen přijel do tohoto koutku starého světa, aby si užíval poklidu a tuto činnost proměnil v umění. Na oproštění se od všeho zbytečného pracoval se stejnou vervou, s jakou skládá verše svých písní, které pak desítky let vybrušuje k dokonalosti. Během mého týdenního pobytu sedm dní a nocí nehybně proseděl v prázdné meditační síni. V klášteře nosí jméno Džikan, což je výraz pro ticho mezi dvěma myšlenkami.

Zbylý čas trávil drobnými pracemi na pozemku, mytím nádobí a nejčastěji péčí o japonského opata Zenového centra na hoře Baldy Džóšú Sasakiho, kterému tehdy bylo osmdesát osm let. Celkem Cohen strávil po boku svého starého přítele více než čtyřicet let.

Jednou večer koncem prosince – vlastně ve čtyři hodiny ráno – přerušil Cohen svou meditaci a přišel za mnou do srubu, aby se mi pokusil vysvětlit, proč se uchýlil právě sem.

Sedět a mlčet, jak mi s nečekaným zápalem začal vysvětlovat, je „tou nejhlubší a nejlepší zábavou“, kterou za svých jednašedesát let na zemi poznal. „Opravdu hluboká a dráždivá a báječná zábava. Tato činnost v sobě skrývá neskutečný požitek.“

Dělal si ze mě blázny? Cohen je proslulý svou ironií a vtípky.

Ale pokračoval a já jsem pochopil, že to myslí vážně. „Co jiného bych mohl dělat?“ ptal se. „Oženit se s další mladou ženou a založit další rodinu? Objevovat další drogy, kupovat dražší vína? Nevím. Toto se mi jeví jako nejluxusnější a nejokázalejší odpověď na prázdnotu vlastní existence.“

Typicky vznešené a nelítostné vyjádření; život v tak těsném spojení s tichem rozhodně nezmenšil jeho dar formulovat věty, které by se daly odlévat do zlata. Tato slova však měla svou váhu – vždyť pocházela od někoho, kdo pravděpodobně okusil všechny požitky, které nám svět může nabídnout.

Pobyt na tomto odlehlém a tichém místě nemá nic společného se zbožností nebo čistotou, jak mě ujistil, je to prostě nejpraktičtější způsob, který objevil a který mu pomáhá vyrovnat se s chaosem a děsy, jež ho dlouhodobě pronásledují. Tiše sedět se svým japonským přítelem, usrkávat lahodný koňak a poslouchat noční koncertování cvrčků – to mu pomáhá nalézt trvalé štěstí, stav, který se nezmění, ani když musí začít čelit životu a jeho obvyklým překážkám a komplikacím.

„Nic se tomu nevyrovná,“ prozradil mi Cohen o nehybném sezení, když už do srubu začalo pronikat světlo. Pak si asi vybavil dávné zážitky a věnoval mi vrásčitý úsměv. „Tedy kromě namlouvání,“ dodal. „Když jsi mladý, vzbouřené hormony přinášejí jinačí vzrušení.“

Cesta do Nikam, tak jak mi ji popsal Leonard Cohen, je obrovským dobrodružstvím, které vám umožní lépe chápat všechno kolem vás.

• • •

Sedět a mlčet je způsob, jak se zamilovat do světa a všeho, co svět obnáší – takhle jsem to asi nikdy neviděl. Cesta do Nikam jako způsob, jak se oprostit od veškerého hluku a najít čas a svěží energii, kterou můžeme sdílet s ostatními – k této myšlence jsem už několikrát směřoval, ale nikdy mi to úplně nedošlo, dokud jsem nepotkal tohoto muže, který má zdánlivě všechno, a přitom své štěstí a svobodu našel, až když se všeho vzdal.

Jednou pozdě večer, když se mi můj zdvořilý hostitel snažil vysvětlit, jak mám správně sedět v lotosové pozici – nehybně, a přesto uvolněně – pokoušel jsem se mu objasnit, že mě meditace nikdy nepřitahovala, ale nedokázal jsem se přesně vyjádřit. Už od devíti let jsem cestoval sám z jednoho konce světa na druhý a právě v této aktivitě jsem nacházel velké potěšení; dokonce jsem se pustil do psaní cestopisů, abych spojil práci a zábavu.

Ale když mi nyní Cohen vyprávěl o umění nehybného sezení (jinými slovy – vyčistit si hlavu a zklidnit emoce) a já sledoval, s jakou naléhavostí, laskavostí a dokonce rozkoší tak činí, což pravděpodobně pramenilo z jeho životních zkušeností na cestě do Nikam, začal jsem přemýšlet o tom, jak osvobozující by bylo to také vyzkoušet. Mohli bychom začít třeba tak, že se každý den na několik minut tiše posadíme, zůstaneme v naprosté nečinnosti a necháme to, co námi hýbe, vystoupat na povrch. V každém ročním období bychom si mohli vyhradit několik dní a stáhnout se do ústraní nebo si vychutnat dlouhou túru divokou přírodou a uvědomit si to, co leží hlouběji než přítomná chvíle, hlouběji než „já“. Mohli bychom stejně jako Cohen zkusit objevit takový způsob života, v němž není místo pro rozzářené jeviště a koncertování, a uvědomit si, že nutnost vydělávat na živobytí se občas neshoduje s naší potřebou žít šťastný život.

Samozřejmě že tato myšlenka je stará jako lidstvo samo; orientální básníci i filozofové z antického Řecka a Říma často považovali klid a nehybnost za střed svého života. Byla však potřeba klidného spočinutí na jednom místě někdy tak životně důležitá, jako je právě teď? Po třicetiletém výzkumu našich denních rozvrhů dva sociologové zjistili, že Američané ve skutečnosti pracují méně hodin než v 60. letech minulého století, ale mají pocit, že pracují déle. Příliš často cítíme, že jedeme na plný plyn, a přesto nic nestíháme.

Technická zařízení, která se pomalu stávají součástí naší nervové soustavy, jsou každým rokem rychlejší a my jsme tak přišli o své neděle, víkendy, volné večery, sváteční chvíle. Nadřízení, spammeři i rodiče nás

dostihnou v jakoukoli denní či noční dobu, ať jsme kdekoli. Stále více nás žije životem doktorů na pohotovosti, jsme stále k dispozici, přičemž potřebujeme léčit sami sebe, ale v tom chaosu nemůžeme najít správný recept.

• • •

Když jsem se vracel do údolí, přemýšlel jsem o tom, že v nedávné minulosti pro nás byla největším luxusem dostupnost informací a možnost pohybu; dnes za hlavní výhru a přepych často považujeme možnost utéct před informacemi a v klidu odpočívat. Poklid není požitek jen pro ty nejbohatší z nás, je nutností pro každého, kdo chce čerpat ze skrytých, méně zjevných zdrojů. Cesta do Nikam, jak mi ukázal Leonard Cohen, nespočívá jen ve střídmosti, jejím hlavním účelem je přiblížit se vlastním smyslům.

Nepatřím k žádnému vyznání, neprosazuji žádnou náboženskou doktrínu, nikdy jsem nenáležel k žádné jogínské nebo meditační (ani jakékoli jiné) skupině. Tato kniha je prostě o tom, jak se jeden člověk snaží pečovat o své nejbližší, dobře zvládat svou práci, a přitom udržet ten správný směr v našem stále se zrychlujícím světě. Je úmyslně tak tenká, abyste ji mohli přečíst na posezení a pak se hned vrátit ke svému rušnému (možná až příliš rušnému) životu. Netvrdím, že nabízím odpovědi, mám jen otázky, které můžete dále prohlubovat a rozšiřovat. Ale tehdy v horách jsem si připomněl, že mluvit o poklidu je vlastně způsob, jak mluvit o schopnosti jasně myslet, uchovat si zdravý rozum a dosáhnout trvalé radosti. Berte tuto knihu o neočekávaných potěšeních jako pozvánku na dobrodružnou cestu do Nikam.

1 Cesta

do Nikam

Když mi bylo dvacet devět, žil jsem život, o kterém jsem snil jako kluk: kancelář ve dvacátém pátém patře uprostřed Manhattanu, čtyři bloky od Times Square; byt na rohu Park Avenue a Dvacáté ulice; ti nejzajímavější a nejpřátelštější kolegové, jaké si dovedu představit; nekonečně fascinující práce spočívající v dokumentování mezinárodních událostí pro časopis Time – konec apartheidu v Jihoafrické republice, filipínská revoluce „z moci lidu“, pozdvižení kolem atentátu na Indiru Gánd-

híovou. Neměl jsem žádné závazky a žádnou odpovědnost a mohl jsem jezdit na dlouhé dovolené, kam se mi zachtělo – od Bali po Salvador – a také jsem tak činil.

Každodenní rozčilující tempo však ve mně vyvolalo pocit, že mi to závodění vůbec neumožňuje zamyslet se, kam vlastně směřuji, a posoudit, zda jsem skutečně šťastný. A opravdu, honba za uspokojením byla ideální cesta, jak si trvale odpírat klid a spokojenost. Až příliš často jsem si připadal jako někdo, kdo neustále mluví o světovém míru, a přitom se ohání kontroverzními a diskutabilnímu argumenty.

Rozhodl jsem se opustit svůj vysněný život a strávit rok v malém pokojíku v zastrčené čtvrti Kjóta, kdysi hlavního města Japonska. Nedokázal bych vysvětlit, co mě k tomu vedlo, kromě pocitu, že teď nastal čas vyvážit dramatický život v New Yorku něčím jednodušším a naučit se vychutnávat i jiné než vnější a pomíjivé radosti.

Jakmile jsem opustil bezpečí svého zaměstnání a skočil do neznáma, zavolal mi otec, který si pochopitelně dělal starosti a odrazoval mě od rozhodnutí stát se „pseudodůchodcem“. Nemohl jsem se na něj zlobit; všechny „instituce vyšších pochybností“, na nichž mě tak štědře držel a podporoval, zdůrazňovaly, že smyslem života je někam to dotáhnout, a ne se stáhnout do Nikam. Ale to Nikde, které mě zajímalo, skrývalo tolik záhad a tajemna, že jsem to nedokázal vysvětlit ani jemu, ani sobě. Nikde vypadalo větší a nepochopitelnější než nekonečná zábava, kterou mi nabízelo velkoměsto; otevřelo přede mnou obzory rozsáhlejší než všechny krajiny, které jsem poznal v Maroku, Indonésii nebo Brazílii.

Vybavil jsem si den, kdy jsem zabloudil na výstavu abstraktních obrazů Marka Rothka a cítil, jak jsem vtahován pod jejich povrch, do naprostého klidu, který nabízela jeho bohatá paleta barev; vzpomněl jsem si, jak mi kamarád vyprávěl o symfoniích ticha, které John Cage prezentoval v přeplněných koncertních sálech. A co víc – už dlouho mě fascinoval příběh Thomase Mertona, přátelského cestovatele, náruživého pijana a znalce žen, který v Kentucky vstoupil do trapistického kláštera, stal se zde otcem Louisem a svůj neklid na-

směroval méně viditelným směrem.

Odejít do Nikam, jak mi později zdůraznil Leonard Cohen, neznamená otočit se ke světu zády. Znamená to tu a tam od něj poodstoupit, abyste ho lépe uviděli a tím více milovali.

• • •

Myšlenka odchodu do Nikam – sedět nehybně tak dlouho, dokud svůj pohled neobrátíte dovnitř – je v jádru jednoduchá. Když se vám rozbije auto, nesnažíte se zjistit, jak byste mohli přestříkat podvozek; většina našich problémů – a tudíž také jejich řešení, klid naší duše – spočívá uvnitř nás. Když budete spěchat a zběsila hledat štěstí mimo sebe, budete vypadat asi tak rozumně jako komická figurka z islámského podobenství, která ztratila klíč v obývacím pokoji, ale jde ho hledat ven na ulici, protože tam je lepší světlo. Jak nám před více než dvěma tisíci lety připomínal Epictetus a Marcus Aurelius, nás neformují naše zážitky, ale způsob, jak na ně reagujeme. Městem proletí hurikán a dočista ho srovná se zemí. Jeden člověk to považuje za osvobození, šanci začít znovu, kdežto jiný – klidně i jeho bratr – z toho má doživotní trauma. „Nic není buď dobré, nebo špatné,“ jak napsal Shakespeare v Hamletovi, „takovým se to stává teprve v našich myšlenkách.“

Podstatná část našich životů se odehrává v naší mysli – ve vzpomínkách a představách, ve spekulacích a výkladech – a tak si někdy říkám, že nejlepší cesta, jak život změnit, je změnit způsob, jakým se na něj dívám. Jak nám připomíná nejmoudřejší psycholog Ameriky William James: „Nejlepší obranou proti stresu je naše schopnost dát přednost jedné myšlence před jinou.“ Vše záleží na perspektivě, kterou zvolíme, a ne na místech, která navštívíme. Jen perspektiva nám ukáže, kde stojíme. Moje zážitky z cest získávají na významu a prohlubují se teprve po návratu domů, kdy se v klidu posadím a začnu nahromaděné vnější vjemy proměňovat v trvalé poznání.

• • •

Tím nechci říct, že cestování je zbytečné; sám si často dokonale užívám poklidu v prosluněném etiopském nebo havanském zastrčeném koutku. Jen připomínám, že nás tolik nepovznáší fyzický pohyb jako duše, kterou do něj vnášíme. Jak si do deníku zapsal Henry David Thoreau, jedna z největších postav své doby: „Nezáleží na tom, kam nebo jak daleko jdete – obvykle platí, že dále neznamená lépe – ale jak svou cestu prožíváte.“

Dva roky poté, co jsem strávil rok v Japonsku, jsem se do Nikam vydal promyšlenější cestou. V Kjótu jsem zkusil, jak chutná poklid, ale to jsem se stále ještě živil cestováním a během uplynulých měsíců jsem měl to štěstí, že jsem projel celou Argentinu až k Ohňové zemi, pak jsem letěl do Číny, Tibetu a Severní Koreje. Dva měsíce jsem pobyl v Londýně a pak v Paříži a pravidelně navštěvoval matku v Kalifornii. Před sebou jsem měl dlouhé a zajímavé cesty po Vietnamu a Islandu; bylo tolik možností, že jsem nevěděl, co si vybrat dřív, kam se vydat. Ale

v určitém okamžiku žádné další putování po světě nedokáže vyvážit potřebu jít do hloubky a ponořit se do něčeho obtížného a neočekávaného. Nejsmysluplnější je pohyb, pokud ho zasadíte do rámu poklidu.

Nasedl jsem do auta a od matčina domu jsem se vydal podél kalifornského pobřeží na sever. Pak jsem sjel na úzkou silnici vedoucí ke klášteru benediktinů, o němž mi vyprávěl můj přítel. Když jsem vystoupil ze svého omláceného a zaprášeného plymouthu, bylo to, jako bych vkročil do křišťálového ticha průzračného tak, až to bolelo. Cestou k pokojíku, kde jsem měl strávit příští tři noci, jsem si nemohl vybavit jediný z problémů, které se mi cestou honily v hlavě, jediný z telefonátů, které se při odjezdu zdály tak neodkladné. Místo toho jsem byl zde, ve své místnůstce s vysokými okny obrácenými k oceánu.

Venku se u rozbitého plůtku objevila liška. Zůstal jsem stát jako přikovaný a nemohl od ní odtrhnout oči. Těsně před mým oknem se popásal srnec, bylo to, jako by mi do života vstoupil malý zázrak. Vysoko nade mnou se rozezněly zvony, zdálo se mi, že naslouchám andělskému chóru.

Přitom jen o den dřív bych se takovým pocitům vysmál. Jakmile jsem vstoupil do kaple, abych se zúčastnil večerních modliteb, kouzlo pominulo. Ticho mě posilovalo mnohem víc než jakákoli slova. Téměř okamžitě jsem zjistil, že jakmile se ocitnu někde, kde mě nic neruší, svět kolem se rozsvítí, jsem šťastný a zapomenu na všechny problémy. Nebe je tam, kde netoužíme, abychom byli někde jinde.

Bylo to, jako bych se vrátil na staré známé místo, přestože jsem zde nikdy předtím nebyl. Mniši by mně asi vysvětlili – ale já se jich neptal – že nalezneme-li to, co vypadá jako skutečný život, neměnnou a nepopiratelnou podstatu za všemi svými proměnlivými myšlenkami, je to spíše vzpomínka než objev.

Zapůsobilo to na mě tak silně, že jsem si před odjezdem hned zarezervoval další pobyt a potom ještě jeden, rovnou na dva týdny. Velice brzo se pro mě pobyt v nehybném tichu stal potěšením, které mě drželo na nohou. Nemohl bych se stát poustevníkem natrvalo – je pro mě těžké usadit se na jednom místě a ani nepatřím k žádnému duchovnímu řádu – ale cítil jsem, že čas, který strávím v tichu, dává všemu ostatnímu v mém životě novou hodnotu a náboj. Cítil jsem, jak vyklouzávám ze svého života a stoupám na malý kopec, z nějž se můžu rozhlédnout do větší dálky.

Byly to pocity ryzí radosti a štěstí, které se mě zmocnily v té místnosti, v níž jsem seděl, a každé slovo každé knihy, kterou jsem četl, jsem cítil, jako bych je psal já. Lidé, se kterými jsem se zde setkal – bankéři, učitelé a realitní makléři –, tu většinou byli ze stejného důvodu jako já. Takový pocit spříznění jsem jinde s jinými cestovateli nezažil. Po návratu do všedního života jsem cítil, že nemusím brát své myšlenky, ambice ani sebe sama tak vážně.

Tato malá ochutnávka ticha byla tak účinná a tak nepodobná tomu, co jsem normálně zažíval, že jsem se rozhodl pokusit se změnit život ještě zásadněji. Rok poté, co jsem zjistil, jakou změnu dokáže v člověku vyvolat pobyt v tichu, odstěhoval jsem se do Japonska natrvalo. Do bytu jako pro panenky, s manželkou zde nemáme auto, ani kolo, ani ložnici nebo televizi, které bych rozuměl. Stále musím svou rodinu živit a jako novinář a autor cestopisů držet krok se světem, ale tím, že jsem se oprostil od zbytečného rozptylování a komplikací, každý den, když se ráno probudím, mi připomíná svěží horskou louku.

Není to potěšení pro každého; člověk patrně musí vyzkoušet celou řadu jiných možností, než pochopí přínos ticha. Když se mě ale kamarádi ptají, kam by se měli vydat na dovolenou, někdy jim navrhuji, jestli nechtějí vyzkoušet Nikde – především pokud si nechtějí obstarávat víza a povinná očkování a vadí jim dlouhé fronty na letišti. Jedna z krás Nikde spočívá v tom, že vydáte-li se tam, nikdy nevíte, kam dojdete. A přestože máte před sebou horizont bez překážek, nebývá předem vůbec jasné, co cestou zažijete. Obrovským darem tichého poklidu, jak mi tak dojemně vlastním příkladem ukázal Leonard Cohen, je to, že vás dokáže povzbudit a nabít energií tak, jako byste se právě zamilovali.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

1 Cesta do Nikam