Tuto knihu chci věnovat lidem, kterým rakovina vzala jejich nejbližší, přátele, známé a kterým zůstaly jen vzpomínky.

Tuto knihu chci také věnovat všem těm ženám a mužům, kteří sváděli a svádějí svůj boj s touto nemocí.

Nakonec tuto knihu věnuji své sestře Martě a své mámě.

Copyright © Darina Hamarová, 2015

Translation © Anna Novotná, 2016

ISBN 978-80-7252-638-3

Jsou chvíle, kdy si myslíte, že hlouběji už klesnout nemůžete, že už nevstanete, že je všemu konec. A potom jsou chvíle, kdy vám osud najednou dá šanci, opět se postavíte na startovní čáru a je jen na vás, jak tu šanci využijete.

Připadám si jako boxer v ringu. V zápase bez rozdílu vah. V jednom rohu jsem já, dnes pětačtyřicetiletá žena vážící sotva šedesát kilo. Ve druhém rohu je můj osud. Mnohem těžší. Svádím s ním svůj boj. Občas dostanu pořádně do nosu. Občas mě svým úderem pošle až na podlahu ringu. Často je to úder pořádně pod pás, až mi vyrazí dech. Osud nebojuje vždycky férově. Proč by měl? Vždyť cena za výhru je vysoká. V zástavě je přece život. Můj život. Každý další úder, který dostávám, bolí víc a víc. Nohy mám těžké jako z olova. Přesto vstávám, ruce zvedám do výšky očí na znamení, že jsem připravená bojovat dál.

Můj boj s osudem mě jedno naučil. Nikdy, opravdu nikdy se nevzdávat. Nikdy, opravdu nikdy si nepřipustit, že prohrajete. Prohrávat můžete, ale prohrát ne. Protože nevíte, kdy to osud zabalí a nechá vás, abyste nad ním zvítězili.

To je i můj případ. Povím vám příběh ženy, která navzdory těžkým ranám osudu svůj boj zatím vyhrává. Povím vám svůj příběh.

V posledních letech se toho v mém životě hodně změnilo. Mnohé jsem si uvědomila. Zmoudřela jsem. Opravdu. Není to projev neskromnosti. Zesílila jsem. Uvnitř určitě. Víra ve vlastní síly změnila můj postoj k mnohým věcem. Vždycky jsem milovala život. Teď ho však miluju ještě víc.

Je to jen bulka!

Sluneční paprsky se jen nesměle prodíraly mezi žaluziemi. Nejdříve jemně ohmataly desku parapetu. Potom se opatrně vkrádaly dál a dál, až se dotkly paty mé odkryté nohy. Příjemné lechtání mne začalo probouzet. V polospánku jsem se na posteli pomalu jako kočka natáhla. Ležíc na levém boku tváří k oknu jsem labužnicky protáhla nohy. Jednu. Druhou. Slastný pocit. O to větší, že jsem za zády cítila nahé tělo muže, o kterého jsem se opírala. Muž něco zamumlal. Znělo to jako miluji tě. Určitě to bylo miluji tě. Co jiného by mi tak brzy ráno říkal? Zároveň mě pravou rukou objal kolem pasu. Usmála jsem se. Každá žena miluje takové vyznání, i když je vyslovené ve spánku a muž si je po probuzení určitě nepamatuje. Každá žena touží po tom, aby večer usínala a ráno se probouzela v náručí muže. Jeho objetí je pro ni oázou pokoje a bezpečí. Tak jsem se v té chvíli cítila i já. Mužovo objetí bylo pevné, ale něžné. Ještě víc jsem se k němu přitulila. V tom objetí jsem se takřka ztrácela. Jak by ne. Muž za mými zády byl vysoký, vyšší než já skoro o dvě hlavy, štíhlý. Oči se mi přivřely vzrušením a z úst vyšel tichý vzdech. Myšlenkami jsem zabloudila k včerejšímu večeru.

Byl to nejkrásnější večer za posledních… kolik roků? Pět? Sedm? To je jedno. Hlavně že byl úžasný, nádherný. Obrovská kytice z bílých kopretin, které vlastnoručně natrhal, svíčky, vynikající večeře, ještě lepší víno. Víno, co rozpaluje a zároveň odhazuje závoj zábran. Ten večer pro mne nemohl skončit krásněji než v objetí muže, kterého miluji.

S mužem, který spal ke mně přitisknutý a objímal mne nahou kolem pasu a jehož opálená tvář ostře kontrastovala se sněhobílým polštářem, jsem se seznámila asi před půl rokem. Úplnou náhodou. Vracela jsem se autobusem ze školy. Z Nitry. Studovala jsem na pedagogické fakultě anglický jazyk a literaturu. Už několik roků učím na základní škole angličtinu. Jazyk současnosti. V mém dětství to byla pro změnu ruština. Změnila se doba, změnil se jazyk. Ne že by mi to vadilo, právě naopak. Angličtina je můj koníček a je skvělé mít své hobby jako práci. Abych mohla učit angličtinu, bylo potřeba studovat anglický jazyk a literaturu a studium ukončit závěrečnou zkouškou. V mém věku dost crazy, jak by řekl rodilý Angličan.

Já jako rodilá Slovenka říkám, že na věku nezáleží, pokud má člověk nějaký cíl před sebou. A já jsem měla. Od malého děvčátka jsem vždy toužila být učitelkou. Žel, žila jsem i v době, kdy ne každý mohl jít studovat to, co chtěl. Moji rodiče byli silně věřící a my, děti, jsme byly též vychovávány v duchu křesťanské víry. Nevěděla jsem, že se to nesmí. Tedy podle lidí, kteří v zemi určovali, co se může a co ne. Pochopila jsem, že jako věřící žena bych byla „špatnou učitelkou“ a mohla bych dětem způsobit celoživotní psychické trauma. Nezůstávalo mi nic jiného než jít studovat na školu, kde budu své vlasti prospěšnější. Tedy podle lidí, co o tom rozhodovali. Vystudovala jsem Strojnickou fakultu na Vysoké škole dopravy a spojů v Žilině. Přišla revoluce, ta něžná, a já jsem najednou mohla dělat to, o čem jsem celý život snila. Mohla jsem učit děti! Abych je mohla učit, musela jsem si udělat doplňkové pedagogické studium. A teď jsem si dělala tu angličtinu.

Každý pátek jsem cestovala do Nitry na pedagogickou fakultu a v sobotu večer jsem se vracela zpět domů na Oravu. Bylo to velmi unavující, ale neměla jsem na výběr. I toho sobotního večera jsem seděla v autobuse a těšila se na cestu domů. Vlastně ani ne tak na cestu jako na ten domov.

„Smím si přisednout?“ ozval se nesměle příjemný mužský hlas nade mnou.

Zdvihla jsem oči od knihy, kterou jsem četla. Muži jsem beze slova naznačila kývnutím hlavy, aby si sedl.

Do autobusu se snažím nastoupit vždy mezi prvními, abych nepřišla o dobré místo. Hlavně když nemám koupenou místenku nebo když autobus není místenkový. Nedělá mi žádný problém přijít na zastávku i půl hodinu před jeho odjezdem. Tenhle vyjížděl z Nitry. Byla jsem mezi prvními, a tak jsem si mohla pohodlně vybrat, kam si chci sednout. Nejradši sedávám vepředu, tak čtyři sedadla za řidičem.

I ten den jsem se posadila na své oblíbené místo k oknu a vytáhla z tašky knihu. Vždy nějakou čtu, když cestuju. Jsem blázen do knih a ráda využívám každou volnou chvíli na čtení.

Teď to byl Obraz Doriana Graye od Oscara Wildea. V originále. Fascinoval mě příběh toho muže, který se bál stáří a který chtěl být stále krásný a místo něho stárnul jeho portrét se všemi stopami času a všemi hříchy a zločiny, kterých se Dorian Gray dopustil. Jaký protiklad andělsky krásného a věčně mladého Doriana Graye a jeho ďábelsky černé duše!

Usmála jsem se při pomyšlení, že by u každého z nás visel doma na stěně nějaký portrét. Obraz, který by byl zrcadlem našeho života. Bojím se při pomyšlení, jak by vypadal u většiny lidí. Zřejmě by ho měli zavěšený někde, kde by ho kromě nich nikdo jiný neviděl. Kdoví co všechno se v takovýchto příbězích počítá za zločin a hřích. Rychle jsem tuhle myšlenku zavrhla.

Cesta domů trvala kolem čtyř hodin. Venku za okny autobusu se zešeřilo. Jaro bylo v plném rozpuku. Příroda jasně dávala najevo, které roční období jí začíná vládnout. Mám ráda jaro. Vlastně mám ráda všechny čtyři roční období, a nejen ty od Vivaldiho. Každé má něco do sebe. Na jaře jsem milovala probouzející se přírodu, štěbetání ptáčků, a zvláště stále teplejší sluneční paprsky. Na to, že na Oravu přichází jaro později než jinde, jsem si už zvykla.

Před námi se objevila světla města. Bánská Bystrica. Světélko nade mnou jen slaboučkým paprskem osvětlovalo knihu v mých rukách. Oči se mi rychle unavovaly. Nezbývalo mi nic jiného, než se podívat na číslo strany, kterou jsem právě četla, a zavřít knihu.

Při zhasínání lampy jsem loktem nechtěně zavadila o muže sedícího vedle mne. Až tehdy jsem si ho všimla blíže. Také četl. Noviny. Bulvární deník.

Typický muž. Muži buď čtou sport, politiku, nebo bulvár. Myslela jsem si trochu pohrdavě.

Světélko nad ním slabě ozařovalo jeho tvář. Mohl být starý jako já, čtyřicet – čtyřicet pět. Nevypadal nejhůř. Tmavé vlasy, sem tam protkané šedinami, měl sčesané dozadu. Decentně zakrývaly tvořící se malou pleš na temeni hlavy. No a co. Roky na to měl. Některým mužům pleška sluší. Tak jako tomuhle. Co mě však zaujalo nejvíce, byla jeho výška. Přestože seděl, působil mohutně. Můj odhad se ustálil na sto devadesáti centimetrech, plus mínus nějaké drobné.

„Promiňte, nechtěla jsem vás uhodit. Je tu málo místa,“ usmála jsem se na něho provinile a gestikulujíc rukama jsem potvrzovala svoje slova.

„Nic se nestalo. Odhlédneme-li od toho, asi je problém do mne nevrazit při mé výšce. To já se musím omluvit vám. Za to, že omezuji váš životní prostor,“ též se usmál. „Stejně jsem už chtěl dočíst. Slabé světlo,“ ukázal nad sebe. Nepřestával se usmívat. Ten úsměv mě dostal. Takový chlapecký úsměv dospělého muže. Sundal si z nosu brýle a zasunul je do kapsy u saka.

„Když dovolíte, jmenuji se Juraj,“ představil se.

„Danica, těší mě,“ opět úsměv. Z mé strany. Přijala jsem podávanou ruku. Její dotyk byl elektrizující. Až to mnou otřáslo.

Začala jsem si připadat divně. Usmívala jsem se jako potrhlá na muže, kterého jsem viděla poprvé v životě a kterého už možná nikdy více neuvidím.

„Cestujete daleko?“ vyzvídal.

„Na Oravu. Vlastně až na konečnou. Do Námestova.“

„Do Námestova? Znám to tam. Já vystupuju v Ružomberoku,“ mimochodem poznamenal.

„Takže jste z Liptova,“ zatvářila jsem se moudře.

Jeho slovenština mi imponovala. Mluvil krásně, měkce.

Zasmál se. Tentokrát nahlas. Nakažlivě.

„Ano, když to bereme takhle, tak jsem z Liptova. Vy z Oravy, já z Liptova! Vlastně jsme sousedé!“

Od této chvíle cesta ubíhala nesmírně rychle. Juraj byl inteligentní, sečtělý muž. V duchu jsem se mu omlouvala za pohrdání pro to, co četl. Podle toho, co mi vyprávěl, měl načteno ažaž. Uměl poutavě vyprávět o všem možném. Vystudoval přírodní vědy. Shodou okolností byl také v Nitře. Na pracovním pohovoru.

„V sobotu?“

Spatřil můj nedůvěřivý pohled.

„Některé firmy mají na pracovní pohovory vyhrazený čas v sobotu,“ opět ten chlapecký úsměv dospělého muže.

Kdesi uvnitř, v podbřišku, mi začali poletovat divní motýlci.

Juraj smutně konstatoval, že v jeho věku je skutečně problém najít vyhovující a vzdělání odpovídající práci. A ještě k tomu na Liptově.

Sever Slovenska na tom byl, co se práce týkalo, nejhůře. Znala jsem to. Otcové mnohých mých žáků odcházeli za prací do Čech nebo do sousedního Polska. Na týdny. Manželku a děti viděli jen o víkendu, když se jim poštěstilo přijet domů. Jako za první republiky. Žijeme ve smutné době, proběhlo mi hlavou.

V Ružomberoku vystoupil. Při loučení mi galantně políbil ruku. Kavalír. Zamlouval se mi svým chování čím dál tím víc. I proto mi bylo velmi líto, že mě nenapadlo dát mu své telefonní číslo. Anebo mi mohl dát on to svoje. Tak by to mělo být. Muž má dát svoje číslo ženě, ne naopak. Asi nebude takový kavalír, jakým se zdál. Škoda promarněné příležitosti, trošku mě to mrzelo.

Pomalu bych na Juraje zapomněla, kdyby asi dva týdny poté, co jsme se setkali v autobuse, nezazvonil ve sborovně telefon. Měla jsem právě volnou hodinu a nikdo jiný tam nebyl. Nedalo se nic dělat, bylo na mne, abych ho zvedla.

„Základní škola, prosím…,“ zazněl můj hlas do sluchátka telefonu. Když chci, umím být velmi důležitá.

„Dobrý den, nevím, jestli volám správně,“ nesměle se ozval na druhé straně mužský hlas.

Byl mi velmi povědomý, ten příjemný baryton mi zněl v uších, ale v první chvíli jsem ho neuměla zařadit.

„Můžete to zkusit, možná vám budu moci pomoct. Voláte ohledně některého našeho žáka?“

Vyzvídala jsem jako správná učitelka.

„Máte pravdu. Zkusit to můžu. Ne, nejde o žáka. Hledám paní učitelku Danicu…“

Vždyť to hledá mě. Zůstala jsem v němém úžasu.

„Smím vědět, ohledně čeho ji hledáte?“ stále mi ten hlas k nikomu známému neseděl, ale vrtal mi v hlavě statečně.

„Nezlobte se, ale je to osobní. Řekněte jí jen, že ji hledal Juraj,“ hlas muže zněl smutně.

„Juraj?“

V té chvíli mi to sepnulo. Juraj! Ten sympatický muž z autobusu! Zázraky se dějí. Přece jen bude kavalír!

„Ano, Juraj. Jako Juraj Jánošík nebo Juraj Kukura, nebo svatý Juraj.“

Byl to on. Teď jsem už jednoznačně poznala ten hlas.

„Promiňte, Juraji, tady Danica,“ vyšla jsem s barvou ven.

Bylo to jako ve snu. Vysvětlil mi, že si z našeho rozhovoru v autobuse zapamatoval, na které škole učím, a tak hledal telefonní číslo v seznamu a zkusil zavolat. Kdo nezkusí, neví. On zkusil a věděl.

Kontakt s Jurajem jsem už nepřerušila. Nejdříve byly telefonáty.

Začali jsme si tykat hned při tom následujícím. Připadalo mi to úplně přirozené. Následovala setkání. Přiznám se, to první jsem vyprovokovala já. Vždy chci o člověku, který se dostává do mé blízkosti, vědět co nejvíc a rozhovory přes telefon nejsou to pravé. Ráda se dívám do očí tomu, s kým si povídám. S Jurajem jsem se cítila dobře. Tak dobře jako už dávno s nikým. Romantické procházky Oravou či Liptovem se pro nás staly jakýmsi pravidlem. Pokaždé, když jsem se vracela z Nitry ze školy, jsem si udělala v Ružomberoku přestávku.

Na druhém setkání se odvážil chytit mě za ruku, na třetím mne políbil. Vyprovázel mě k autu. Šli jsme do sebe zavěšení. Jako dva milenci. U auta jsme se loučili, když se ke mně znenadání sehnul a nesměle mě políbil na rty. Jen takový letmý dotyk. A hned ustoupil. Červeň mi zbarvila tváře a on najednou nevěděl, co s rukama. Mně se rozklepala kolena. Připadla jsem si jako patnáctiletá holka v pubertě. Asi i on. Tedy on jako chlap v pubertě. Bylo to krásné a chtěla jsem, aby to tak zůstalo. Rychlost, s jakou jsem se vrhla do tohoto vztahu, překvapovala i mne samotnou. Juraj byl něžný, milý, chápavý.

Po dvou měsících mě pozval k nim domů. Bydlel s matkou v poschoďovém domě na okraji města. S jeho matkou jsme si hned padly do oka. Hodně jsme si povídaly, hlavně o Jurajovi. O jeho bývalé manželce a o jeho dětech. Rozvedl se před pěti roky. Proč? Nevím. I když jsem zvědavá žena, na důvody jeho rozchodu jsem se neptala. Snad mi to poví, až přijde vhodná chvíle. Každý z nás má za sebou svoji historii, která se nedá změnit. A každý z nás si zaslouží tu pověstnou druhou šanci. I Juraj. I já.

Jurajova ruka se na mém těle pohnula. Pootevřela jsem oči a hned jsem je zavřela. Ten pohyb byl vzrušující a chtěla jsem ho vychutnat v celé jeho kráse. Cítila jsem, jak se jeho dlaň natahuje a hladí mne po nahém břichu. Byla jsem hrdá na svoji postavu. Na svých čtyřicet pět roků jsem vypadala velmi dobře, krev a mlíko. Dlaň se pomalu posouvala k mým prsům. Motýlci v podbřišku jako na povel začali vylétávat ze svého hnízda. Nejdříve jen tak rozpačitě, jeden, druhý. Pomalu se přidávali další a další. Velmi příjemné. Moje vzrušení se stupňovalo přímo úměrně tlaku Jurajovy ruky na mé tělo. Ruka šmátralka pokračovala ve svém pohybu. Tichounce jsem předla. Oči jsem měla stále přivřené a nechávala jsem se unášet rozkoší, která začínala pronikat celým mým tělem. Ještě víc jsem se přimkla k Jurajovu tělu. Jeho ruka spočinula na mém levém prsu. Lehkými krouživými pohyby ho začal hladit. Už se nedalo vydržet být potichu. Začala jsem vzdychat. Nahlas. Jurajův ukazovák kroužil okolo bradavky. Jemně, citlivě. Najednou přestal. Na místě dva palce pod bradavkou. Zkoumal to místo.

„Juraji, Jurku, prosím tě, nepřestávej. Hlaď mě dál,“ šeptala jsem celá zadýchaná vzrušením.

Neposlouchal mne. Dál prsty zkoumal to místo. Už ne jako milenec. Přestalo mě to vzrušovat. Ten pohyb mne začal znervózňovat. Strnula jsem. Proč jsou ti chlapi takoví? Rozdělají a nechají být.

„Danico? Co to tady máš? Víš o tom?“ ozval se Juraj.

„Jurku, miláčku, pokračuj. Víš, jak je to příjemné, jak je to vzrušující? Tohle mi nemůžeš dělat. Vždycky jsem toužila probouzet se takhle po boku muže,“ pokoušela jsem se odpoutat jeho pozornost a vrátit ho zpět. Otočila jsem se tváří k němu a políbila ho na rty.

„Promiň. Ty myslíš na sex a tady máš nějakou bulku. To není legrace. S tím musíš jít k lékaři,“ odvrátil ode mne hlavu a pustil můj prs.

Naštvaná jsem se posadila a vstala z postele.

On ode mne odvrátil svou hlavu, když jsem ho líbala? To snad ne! Rozčilovala jsem se v duchu.

Oblékla jsem si noční košili a na ni župan. Sedla jsem si do křesla, vystrčila nohy a přitáhla kolena k bradě. Byla mi zima.

„Nic mi k tomu neřekneš? Danko, tohle jsou vážné věci! Opakuju, musíš s tím jít k lékaři. Dát se vyšetřit,“ naléhal.

„Už jsem byla u lékaře. Vím o tom už několik měsíců,“ hněv z pokaženého rána se mě držel i nadále.

„Ty o tom víš už několik měsíců? A co o tom víš už několik měsíců? Proč já o tom nic nevím? Vysvětlíš mi to?“

Začal hysterčit. Doslova. Také vstal a začal pochodovat po pokoji. Nahý. Asi si ani neuvědomoval svoji nahotu. Kdyby to bylo za jiných okolností, smála bych se nahlas. Mužská nahota, hlavně v nepřirozené poloze, za kterou považuji i chůzi po pokoji, působí velmi komicky. Bim-bam. Bim-bam.

„Vím o tom, že tam něco mám. Že tam mám bulku. Není to ale zhoubný nádor. Mám to pod kontrolou,“ snažila jsem se mu v klidu vysvětlit svoji situaci.

„Proč jsi mi o tom neřekla? Vlastně, kdy jsi mi to chtěla říct? To ti nestojím za to, aby ses mi svěřila s takovou vážnou věcí?“

Otevřel skříň. Z jejích útrob vylovil lahev whisky a skleničku. Nalil si statečnou dávku a vypil ji na ex. Žasla jsem s otevřenou pusou. Je sedm hodin ráno a on si nalévá whisky? Tý jo. Přede mnou byl úplně jiný Juraj.

„Neřekla jsem ti to. Neřekla jsem to zatím nikomu. Nevidím důvod. Mám na prsu bulku! No a co?!“ rozhořčovala jsem se.

„Danico! Bulku na prsu nemá každá žena! Vždyť to může být rakovina! Možná to i rakovina je! Víš, kolik žen ročně umírá na rakovinu prsu?! Počkej, hned ti to řeknu,“ nalil si druhou skleničku a i tu vypil na ex. Vzápětí si sedl k notebooku a zapnul ho. To už bylo na mne trochu moc.

„Óóó, děkuji ti. Tak já už umírám! Ne, můj milý, není to rakovina. V tomto stadiu nemoci ne,“ jeho řeči mě maximálně rozčílily. „Promiň, teď nemám ani chuť, ani náladu to rozebírat. Nezapínej ten notebook. Když budu chtít něco vědět o rakovině, najdu si to sama. Balím se a jdu domů. Promiň,“ nevědomky jsem slovo promiň vyslovila dvakrát.

Rychle jsem naházela své věci do tašky, oblékla se a tašku odnesla do auta.

„Danico, počkej. Tohle není řešení,“ Juraj vyběhl za mnou k autu, už oblečený v teplácích a v tričku s krátkým rukávem. Měl můj obdiv. Venku bylo sotva deset stupňů nad nulou, a to bylo na listopad ještě teplo. Liptov a Orava jsou studené kraje, v listopadu přicházejí první mrazy a častokrát napadne i první sníh.

„Vím, že tohle není řešení. Momentálně ale po ruce lepší nemám! Jdu domů a nic na tom nezměním. Tam doma jsou lidé, kteří mě chápou a stojí při mně. Máma, otec, děti. Já hloupá jsem si myslela, že ty také budeš patřit mezi lidi, kteří mne podrží v tom nejhorším. Nechci si domýšlet, že se mýlím.“

Jak jsem vyslovila tato slova, sedla jsem do auta a vyrazila domů. Ve zpětném zrcadle se objevila silueta Jurajovy postavy, jak stojí uprostřed cesty a dívá se za mnou. Bylo mi ho líto. V duchu jsem si říkala: Danico, vrať se, neházej za hlavu všechno to krásné, co jste spolu prožili a co ještě můžete prožít. První problém a ty utíkáš. Je to vůbec problém?

Odpověděla jsem si sama, jak jinak, když v autě nikdo jiný kromě mě nebyl: „Ano, je to problém.“

A já jsem naučená řešit si své problémy sama. I to je důvod, proč o mé bulce zatím nikdo neví. Nechci, aby se o mne začali bát.

Začalo to před několika měsíci. Při sprchování jsem si nahmatala na levém prsu pod bradavkou bulku. Přesně na tom místě, kde ji dnes Juraj tak krásně hladil. Bulku?! Ztuhla jsem. Já?! Já, která od porodu svého prvního dítěte pravidelně chodím ke gynekologovi a od svých čtyřicátých narozenin na pravidelné sonografické a mamografické preventivní prohlídky?! Vždy s negativním výsledkem. Najednou… bulka. Druhý den moje cesta vedla na gynekologii. Udělali mi potřebné vyšetření, se kterým jsem šla na mamologii. Lékař mě na základě výsledků uklidnil, že to určitě není nic vážného, může to mít tukový nebo zánětlivý původ. Budu chodit na pravidelné kontroly, budou to sledovat, všechno bude pod kontrolou. Přesvědčil mne. Je to přece lékař, dobrý lékař. Moje zkušenosti s ním byly velmi dobré. Komu mám věřit, když ne jemu?

Nikomu jsem neřekla ani to, že mě levý prs, ten, na kterém byla ta bulka, začíná pobolívat. Trvá to už asi tři týdny.

Mám ve zvyku neodkládat nepříjemné na později. Všechno, co je nepříjemné, je třeba řešit hned v zárodku. Zbavit se toho. Jestli mě čeká v životě něco špatného, chci to vědět hned. Před dvěma týdny jsem znovu zašla za svým gynekologem a svěřila jsem se mu se svými bolestmi. Opět mě poslal za mamologem.

„Paní Danico, zkuste nám věřit. Chodíte k nám na kontrolní vyšetření pravidelně. V posledních letech jste několikrát byla na sonografickém a mamografickém vyšetření a výsledky všech těchto vyšetření byly negativní. Ani po poslední prohlídce se nám nezobrazilo nic, co by nasvědčovalo tomu, že by to měl být zhoubný nádor. Ten to nemůže být v žádném případě, ten se chová úplně jinak.“

Nepřipouštěl jiný problém než ten, o kterém hovořil stále. Je to tukového nebo zánětlivého původu.

„Nezlobte se, pane doktore, je to moje tělo a vím, jak se chová. Vysvětlete mi tedy, proč mě ten prs začal bolet?“ nedala jsem se.

Lékař se zamyslel, v rozpacích otevřel desky s mými zdravotními záznamy a něco v nich hledal. Po dlouhé chvíli zdvihl oči.

„Dobře. Pro pokoj duše vám odeberu z té bulky vzorek. Uděláme vám biopsii prsu. Jehlou vám odebereme kousek tkáně z té bulky a pošleme ji na patologii do Bratislavy na histologické vyšetření. Výsledky budeme mít přibližně za čtyři týdny. Souhlasíte?“ zněl návrh lékaře.

Souhlasila jsem. Hned druhý den mi udělali biopsii prsu.

Dnešní rozhovor s Jurajem a přetrvávající bolest v levém prsu mě však znejistily. Co když má Juraj přece jen pravdu? Co když to není tak, jak říkají lékaři? Kolik je takových případů, že se zmýlí, nesprávně stanoví diagnózu?

Jak jsem se blížila ke svému domovu, můj hněv na Juraje slábl, až jsem mu odpustila. Hned jak přijdu domů, mu musím zavolat. Nechci ho přece ztratit. Už dost dlouho jsem žila sama a myšlenka na to, že mám být znovu sama, se mi vůbec nelíbila.

Nezavolala jsem mu. Ne proto, že bych nechtěla. Ozval se on. V neděli večer. Seděla jsem s dětmi v obýváku, dívali jsme se na nějaký film v televizi. Společné chvíle strávené s nimi mi vždy dokázaly dodat neskutečné množství energie. Nebylo nic krásnějšího a nic mě nedokázalo učinit šťastnější než chvíle, kdy jsme si s dětmi sedli ke stolu a vyprávěli si, co jsme ten den zažili. Osm let jsem se s nimi trápila sama. Muž mě opustil. Jak se často stává, kvůli jiné. Trvalo mi, než jsem se s tím dokázala smířit. Sama s pomocí rodičů jsem se opět postavila na nohy a začala budovat svůj svět. Svět, do kterého jsem nechtěla vpustit nikoho cizího. Najednou se objevil Juraj a svět, který jsem si tak starostlivě budovala, se ocitl v troskách. Zjistila jsem, že ještě i mé srdce se dokáže rozbušit láskou, že ještě i v mém srdci je místo pro muže. Tolik jsem chtěla milovat a být milovaná.

Neděle je v našem kraji opravdu sváteční den. Ráno na mši do kostela. Kdo stíhá, tak ranní v osm, kdo nestíhá, tak v půl jedenácté. Já se snažím chodit vždy na ranní. To proto, abych potom stihla v klidu uvařit nedělní oběd. Po obědě si vždycky chvilku zdřímnu, a když je pěkně, tak se s dětmi vydáme na krátkou procházku do lesa.

Večer jsem se lenivě natáhla na gauč. Nevnímala jsem, o čem ten film, na který jsme se dívali, je. Vzpomněla jsem si, že jsem chtěla zavolat Jurajovi a nějak jsem se k tomu během celého víkendu neodhodlala. Podívala jsem se na hodiny. Půl deváté. Už mu nebudu volat, je pozdě. Zavolám mu zítra a všechno mu vysvětlím. Vlastně ani nemám moc co vysvětlovat. Spíše se mu chci omluvit. Cítila jsem, jak mi únava zavírá víčka. Poprosila jsem dceru, aby mě přikryla dekou. Vtom zazvonil telefon. Probrala jsem se. Kdo jen může volat v takovou pozdní hodinu? Vzala jsem telefon do ruky. Podívala jsem se na displej. Svítilo tam Juraj. Volal mi. Velice mě to potěšilo. Přece jen mu na mně záleží.

„Prosím,“ ozvala jsem se do telefonu.

„Dobrý večer, tady Juraj. Neruším tě? Vím, že je už dost pozdě, ale chtěl jsem tě slyšet,“ znělo z druhé strany.

„Ne, nerušíš. I já jsem ti chtěla zavolat, jen je už moc hodin a nenašla jsem odvahu,“ vysvětlovala jsem zahanbeně.

Pomalu jsem přešla z obýváku do ložnice. Potřebovala jsem soukromí.

„Odvahu? Máš ze mě strach?“ divil se.

„Ne, nemám. Chci se ti za včerejšek omluvit. Zachovala jsem se hloupě. Neměla jsem odejít.“

„Neměla. Nevadí. Uvidíme se?“ zeptal se.

V jeho hlase bylo něco zvláštního. Měl ho nějaký přiškrcený. Mluvil pomalu, vážně. Opatrně volil slova, jako kdyby se bál, že řekne něco, co by mě mohlo ranit.

V mysli jsem si zaťukala na čelo. Jsi hloupá, Danico. Včera jste se pohádali, tak se bojí. Nic jiného za tím nehledej.

„Určitě ano. Budu se moc těšit. Zavoláme si během týdne a dohodneme se. Dobře?“

„Ano. To bude fajn. Promiň, budu muset končit. Miluju tě,“ na ta poslední slova jsem čekala.

Pohladily mne. Na srdci i na duši. Cítila jsem, že to myslí upřímně.

Zamilovala jsem se. Opět po několika letech. Nic velkého jsem od života nechtěla. Jen být ženou s právem na lásku, s možností milovat a být milovaná. Láska je záhadný lidský cit. Nedá se naprogramovat. Objeví se tehdy, kdy ji nejméně čekáte. Dlouhé roky vás nechá, nevšímá si vás, a potom najednou bum. Přichází nečekaně, nežádaně. Je tu a převrátí vám život úplně naruby. Nezáleží na tom, kolik je vám let, co děláte, kde jste. Prostě je tady a vy se s ní musíte vyrovnat. Napadne každou buňku vašeho těla, všechny orgány a není proti ní léku. Navíc zasáhne srdce a hlavu.

V takovém stavu jsem se ocitla Jurajovou zásluhou i já. Co to šlo, tak jsem to před všemi doma tajila. Bylo to mé velké tajemství. Přesto jsem věděla, že jednou přijde chvíle, kdy to budu muset doma říct. Dětem, mámě, otci.

Mám čtyři děti. Dvě své a dvě po mé sestře. Danka a Maťo jsou moje děti, je jim patnáct a třináct. Patricie a Martina jsou děti mé sestry. Těm je šestnáct a osmnáct. Martina se nedávno rozešla se svým chlapcem od nás z vesnice a začala si hned s jiným. Nemluvila jsem jí do toho. Je dospělá, má svůj rozum. Aspoň by ho měla mít. Vždy jsem svým dětem věřila a učila jsem je, aby se rozhodovaly správně a zodpovědně. V každém okamžiku života. Není to lehké, ale dá se to. Život se s nimi nikdy nebude mazat. Poznala jsem to sama na sobě.

Koncem listopadu jsme se s Jurajem rozhodli. Náš vztah oznámíme dětem a mým rodičům. Připadalo mi to fér vůči jeho mámě, která o nás už dávno věděla a znala mě. Juraj měl v sobotu přijít k nám a já jsem ho měla představit rodičům. V pátek večer jsem si posadila děti ke stolu v kuchyni a pověděla jim o Jurajovi, že je v mém životě muž, který mě miluje a kterého miluji já, a chci, aby ho poznali, a že zítra přijde k nám. Pozvala jsem ho. Chvilku se na mě vyjeveně dívaly. Já, jejich matka a teta, která osm let žila jen pro ně, jsem najednou hovořila o nějakém muži a chtěla ho dovést k nám domů.

První se ozvala Martina: „Mně je to jedno. Já tady stejně nebudu.“

„Nebudeš? Můžeš mi říct proč? Vadí ti, že přijde Juraj?“ zeptala jsem se.

„Ne, nevadí. Jedu do Nového Mesta nad Váhom. Vždyť víš, zmiňovala jsem se ti o tom mém příteli. On je odtamtud.“

Martina mě nežádala o povolení, ona mi to oznamovala jako fakt.

„Aha. Jedeš pryč. Takže tady zítra nebudeš,“ opakovala jsem si spíš pro sebe.

„Zlobíš se?“ podívala se mi do očí.

„Ne, nezlobím,“ cítila jsem se trochu trapně.

Neměla jsem právo ani důvod se na ni zlobit. Byla mladá a také měla právo na lásku. Vlastně, dělala jsem totéž. Také jsem jezdila za Jurajem a nikdo mi to nevyčítal.

Ostatní děti jen mlčky vzaly na vědomí, že se v mém životě objevil nějaký muž.

V sobotu ráno jsem šla za mámou. Připravit ji na Juraje. Neměla jsem to daleko. Moji rodiče bydleli v domě naproti. Stačilo přejít přes cestu.

„Mami, Martina se rozešla s přítelem,“ nesměle jsem oznamovala mámě.

„Jak to, že se rozešla s přítelem? A kde je teď?“ vyzvídala máma.

„Prostě se rozešli. Nechala ho. To se mezi mladými stává,“ nechtěla jsem to rozebírat.

Věděla jsem, jak se na něco takového dívá moje máma.

„Nechala ho?“ máma nechápala.

„Ano, nechala ho. Našla si jiného,“ se strachem v koutku duše jsem mámě podsouvala jednu informaci za druhou.

„Jiného? Co to je za život? Dnes jeden, zítra druhý?! Vždyť jí je jen osmnáct a už má jiného?“ kroutila hlavou máma.

„Za chvíli jí bude devatenáct. Je mladá, vybírá si,“ pokoušela jsem se zmírnit situaci.

„Vybírá si? Na něco takového má ještě času dost.“

„Neřekla jsi mi, kde je teď,“ vzpomněla si máma.

„Jela za tím novým přítelem,“ musela jsem s barvou ven. Mámě jsem nikdy nelhala, byla jsem naučená mluvit pravdu, ať se dělo, co se dělo.

„No, pěkné věci se tady dozvídám. Co to je za móresy, aby děvče jezdilo za chlapcem. Odkud vlastně je?“

„Z Nového Mesta nad Váhom,“ odpověděla jsem.

„Ale vždyť je to na druhém konci světa! Kdy se vrátí domů?“

„Zítra, v neděli,“ tušila jsem, že je zle.

„V neděli? To bude u něj i spát?“ Mámin křížový výslech pokračoval. „Do kostela půjde tam v tom Novém Mestě?“ s nadějí v hlase se ptala máma. Ještě by se to možná dalo zachránit, kdyby Martinin přítel nebyl ateista.

„No, to bude trošku problém s tím kostelem. On totiž do kostela nechodí, jeho rodina je ateistická,“ kopala jsem si hlubší a hlubší jámu.

„Danko, jak jsi to mohla dovolit! Takového dobrého chlapce nechala kvůli ateistovi? Toho ať ke mně Martina ani nevodí,“ rozčilovala se máma.

„Mami, co to říkáte? Je to přece Martina dcera, vaše vnučka. Proč by si nemohla přivést přítele do vašeho domu, kdyby vám ho chtěla ukázat?“

„Posloucháš se, co říkáš? Na ukazování nějakého chlapce, na to má času dost. Ke mně s ním chodit nemusí. V žádném případě. I když je to Martina dcera. Špatně ji vychováváš, Danko, opravdu špatně,“ se vztyčeným ukazovákem potvrzovala svá slova.

Zůstala jsem stát jako přimrazená. Máma velmi špatně přijala novinu, že Martina má nového přítele. A to ji čekala ještě jedna zpráva, neméně problematická. Odpoledne měl přijít Juraj. Moje obavy se naplňovaly.

Máma nebyla špatný člověk. Právě naopak. Bylo to skvělá žena a pro nás, pro svoje děti, by udělala všechno. Život se s ní nemazal. Před několika lety měl otec těžký úraz. Ořezával větve na stromech a z jednoho spadl. Tak nešťastně, že se celý polámal. Vylízal se z toho, ale s následky. Do konce života. Máma zůstala na celé hospodářství sama. Nikdy však nad svým osudem nenaříkala. Prostě to byla boží vůle a tečka. Přes svoji tvrdohlavost byla dobrákem od kosti. Milovala moje i sestřiny dětiny z celého srdce. Jen ji nesměly rozzlobit jako teď Martina.

Jen velmi těžko jsem sbírala odvahu.

„Mami, musím vám říct ještě něco. Já mám taky přítele. Dnes přijde za mnou. Chtěla jsem vám ho představit,“ řekla jsem pevným hlasem.

„Koho máš? Přítele? To nemyslíš vážně, že ne? Víš, jaký je to hřích? Vždyť jsi přijala svátost manželství. Co na to řeknou lidi! Do země se propadnu, když půjdu v neděli do kostela! Nejen vnučka, ale i dcera mi bude dělat ostudu!“

„Jaký hřích, mami! Já jsem muže nenechala, to on odešel za jinou, jak jste už zapomněli. To mám být teď do konce svého života sama?“

„Ano, odešel za jinou. Málo jsi o něj bojovala. Rychle ses vzdala. Přísahala jsi v kostele, že s ním budeš v dobrém i ve zlém. Přišla první krize a vaše manželství bylo to tam! Neměla jsi ho nechat odejít. Manželství je posvátné. Podívej se na nás s otcem. Kolik let jsme spolu? Víš, jaký měl úraz? Víš. Přesto jsem ho nenechala. Všechno si musím dělat sama. Kolem domu, v zahradě, na poli. A neopustím ho do smrti, jeho nebo mojí.“

„To je něco jiného. Vám otec nezahýbal s jinou. Mě můj muž oklamal. Nechal mě tu se čtyřmi dětmi. S nedokončeným domem, bez peněz. Musela jsem se o všechno postarat sama, s vaší pomocí. Teď je tu ale muž, který mě má rád a chce se mnou žít.“