ZLATÝ

SYN (ukázka)

shilpi somaya gowda

Copyright © by Shilpi Somaya Gowda, 2015

Translation © Petruše Klůfová, 2016

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-630-7

28. červen 2014

Dáváš-li někomu radu, jednej s ním tak, jako bys mu pouze připomínal náhodou zapomenutou věc, a ne že on sám nedokázal to světlo spatřit.

— Baltasar Gracián

MAJA ZAJEČÍ PYSK

Anilu Patelovi bylo deset, když sledoval otcovo rozhodování u vesnického soudu. U podobných jednání děti neměly většinou co dělat, ale Anil představoval výjimku, protože jednoho dne měl otcovu roli zdědit. Jako jediné dítě mezi dospělými se snažil zůstat neviditelný, krčil se v koutě. Podobná jednání se vždycky konala tady: v největší místnosti největšího sídla malé vesničky, uvelebené uprostřed nekonečných lánů západní Indie.

A toho dne otec seděl v čele mohutného stolu, z jedné strany měl Anilovu tetu a z druhé Anilova strýce. V uctivé vzdálenosti se shromáždili příbuzní, přátelé a sousedi. Místnost byla zaplněná lidmi, ovšem předmět sporu, Anilova sestřenice Maja, mezi nimi chyběl. Maja byla dítětem otcovy sestry a její manžel tvrdil, že k dceřině deformaci došlo vinou prokletí rodiny, do níž se přiženil. Skutečnost, že Anilův strýc souhlasil s tím, že tento spor nebude soudit jeho rodina, ale ta manželčina, byla sice nezvyklá, ale nikoho příliš neudivila. Otec byl proslulý svým spravedlivým a moudrým rozhodováním a jeho pověst přesahovala daleko za hranice jejich pozemků.

Anilův strýc zastával před rodinným soudem názor, že jeho manželství by měli zrušit, aby si mohl najít jinou manželku, která by mu rodila normální, zdravé děti. Majino postižení, tvrdil, je důkazem zkaženého lůna její matky, jež mu nedaruje nic než prokleté a neprovdatelné dcery, které budou pro rodinu znamenat jen břemeno. Otec si s nevyzpytatelným výrazem v obličeji všechno vyslechl, zatímco poblíž seděla jeho vlastní sestra a vzlykala do cípu sárí. Pak se otec poradil s astrologem, pro kterého předem poslal, aby z postavení planet v okamžiku narození vyčetl osud dítěte. Astrolog nenašel nic negativního: maličká Maja se narodila pod šťastnou hvězdou, během těhotenství nedošlo k žádnému zatmění slunce.

Nakonec se otec obrátil ke své mladší sestře a položil jí rozhodující otázky: Miluješ Maju? Jsi oddaná manželovi? Jsi ochotná udělat všechno, čím zajistíš zdraví a štěstí své rodiny? Všechny dotazy žena zodpověděla souhlasným přikývnutím, a přitom stále plakala. Její manžel celou tu dobu civěl na stůl tak upřeně, až Anil dostal strach, že si všimne monogramů, které s bratry nedávno vyřezal do jeho hrany.

„Dobrá,“ pokýval hlavou otec, když se vyjádřili všichni, kdo k tomu měli co říct, „tohle je hodně složitá věc. Jak vidíme, všechny nás trápí, jaké neštěstí Maju potkalo, ale jak jste slyšeli od astrologa, problém nesouvisí s těhotenstvím ani s porodem. V tomhle případě tedy nemůžeme z Majina stavu vinit matku víc než otce.“

Anil slyšel, jak všichni vyjekli, jedna z žen si přitiskla ruku k ústům. Chlapec zatajil dech. I v pouhých deseti letech chápal, jak nebezpečné je ohrozit hrdost jiného muže. Mnohokrát zažil výbušné hádky mezi příbuznými, které zažehl i menší problém. Všechny oči v místnosti se rázem obrátily k Anilovu strýci, jehož očividně šokovala i pouhá narážka, že Majino postižení mohl zavinit i on. Zlověstně svraštil obočí.

„A teď,“ pokračoval otec, „si musíme promluvit o dítěti. Co o Maje vlastně víme?“

Anil na okamžik nepochopil, na co se otec vlastně ptá. Co se dá vědět o novorozenci, který tu navíc ani není mezi nimi? Rozhlédl se po ostatních a z tváří jim vyčetl, že tápou stejně jako on.

„Maja,“ zopakoval otec a pak vysvětlil, co jméno znamená: „Iluze. Zdání. Co je iluze? Něco, co ošálí lidský zrak? Něco, co je jinak, než se jeví? Bháí,“ obrátil se k švagrovi a položil mu ruku na předloktí. „Ty jsi jistě dost chytrý, aby ses nedal ošálit, nemám pravdu? Jistě víš, že tvoje skutečná dcera není ten zaječí pysk. Určitě víš, že tvoje dcera, tvoje skutečná dcera, je krásná dívka, oddaná rodičům, a bude pro vás zdrojem mnohaleté útěchy a štěstí, souhlasíš?“

Anilův strýc chvíli na otce jen ohromeně zíral. Čelo se mu začalo vyhlazovat a nakonec nesmírně váhavě přikývl. Ten pohyb byl tak nepatrný, že všichni pro jistotu počkali, dokud nekývl podruhé, a teprve poté přítomní sborově zabručeli na souhlas. Anilova tetička přestala plakat a párkrát prudce posmrkla. Otec se s úsměvem pohodlně rozvalil v židli. „Takže musíme společně udělat všechno pro to, abychom odhalili vaši skutečnou dceru. To ovšem bude vyžadovat silného a chytrého muže. Cítíš se dost zdatný na takový úkol, bháí?“ otázal se. „Ano? Výborně!“

O tři týdny později se Anilův otec a strýc vypravili i s maličkou Majou na charitativní lékařskou kliniku, která projížděla nedalekým městem. Děvčátko tam zdarma podstoupilo hodinový chirurgický zákrok na rozštěpeném rtu. Nikdo netušil, jak se otec o té možnosti dozvěděl; patřil mezi hrstku obyvatel vesnice, kteří si uměli přečíst noviny dovezené z města. Od operace uběhlo jenom pár měsíců, než se Maja úplně zotavila. Po sejmutí obvazů bylo zřejmé, že předchozí iluze je pryč. Místo ní se objevil stejně krásný a dokonalý úsměv, s jakým se v dalších letech narodili i Majini tři mladší sourozenci. A strýc s tetičkou pak každoročně přicházeli za otcem, aby mu v den Majiných narozenin přinesli požehnané ovoce a květiny jako výraz svých díků.

Toho večera, kdy se otec vrátil z kliniky, s ním Anil zůstal i pak, co matka a čtyři mladší sourozenci odešli spát. Otec a syn seděli naproti sobě v hlavním pokoji a na stole mezi nimi ležela šachovnice.

„Nic podobného jsem v životě neviděl,“ poznamenal Anil. Měl na mysli tetičku a strýce, kteří předtím s Majou v náruči odešli z jejich domu.

Otec přikývl. „Tvůj strýc je dobrý člověk, víš, hluboko v srdci. Potřeboval jen trochu pomoci, aby snáz našel tu správnou cestu.“

„A ty jsi mu pomohl?“ Vyznělo to jako otázka, ačkoliv Anil to tak nezamýšlel. Ještě pořád se snažil pochopit, co se to vlastně stalo.

Otec zavrtěl hlavou a přidržel palec a ukazováček jen centimetr od sebe, aby zobrazil míru své pomoci. „Po pravdě, pomohl mu lékař.“

Anilovi neušlo, že otci začínají klesat víčka únavou, ale strašně moc se snažil rozhovor prodloužit. „Pověz mi o tom,“ vyhrkl, „prosím.“

Otec s povzdechem postavil na šachovnici pěšáka, jehož tah si právě promýšlel. „Hned za tržištěm byl postavený obrovský stan, přímo naproti obchodu s kokosy. Venku stála fronta přinejmenším padesáti lidí. A uvnitř se táhly řady a řady lehátek. Přišel k nám lékař a vysvětlil, co udělá, aby dal Majin rtík do pořádku. Ukázal nám fotografie jiných dětí před zákrokem a po něm.“ Otec potřásl hlavou. „Kouzlo. Úplný zázrak.“

Otec posunul věž o políčko a vzhlédl. Oči se mu vlhce leskly. „Měl by ses stát lékařem,“ řekl Anilovi. „Dokázal bys velké věci.“

První část

1.

Anil za nic na světě nedokázal najít vhodná slova, i když si snad posté přerovnal myšlenky. „Matko, prosím, tohle všechno opravdu nemusíš dělat,“ vykoktal nakonec zbrkle, ale zalitoval toho ve stejný okamžik, kdy mu slova unikla z úst. Ne, ne kvůli pohrdavému výrazu, který si tím vysloužil, ne proto, že šlo o marnou žádost, ale protože její vinou připomínal spíš malé dítě než třiadvacetiletého muže, jenž se vydává na zlomovou životní cestu. Přesně tak, právě tato myšlenka zaměstnávala Anila od okamžiku, kdy ho ráno probudila vůně chystané hostiny, a vlastně už od včerejšího večera, kdy slyšel sluhy, jak se snaží přivázat dva obrovské kufry na střechu rodinného maruti. Matka se sice ohlédla, aby synovi kývnutím popřála dobré ráno, ale hned se opět obrátila ke dvěma Anilovým mladším bratrancům a radila jim, jak mají nad dvoukřídlé dveře pověsit girlandy z blatouchů. Neexistovala síla, jež by zvládla zarazit uragán činností, které v domě probíhaly.

Lidé se začali sjíždět před polednem, až když podojili krávy, nakrmili drůbež a stihli nejnutnější práce na polích. Každodenní pracovní ruch se ve vesnici Pančanagar pokaždé rozproudil už časně ráno. Dokud lidé nesplnili všechny své ranní povinnosti, žádná oslava nepřicházela v úvahu. Teď, když venku nezbývala ani stopa po ranní rose a slunce sálalo kolmo nad hlavou, se konečně dům zaplnil příbuznými a sousedy. V houfech vcházeli do domu, kde na ně čekal horký čaj a stoly s bohatým občerstvením, a každý z příchozích zamířil nejdřív k Anilovi, aby mu popřál hodně štěstí. Některé obličeje mu byly známé, u jiných hostů usilovně hledal povědomé rysy v schýlených ramenou a řídnoucích vlasech. Během šesti let Anilova studia ve velkoměstě se spousta místních lidí stačila změnit k nepoznání.

Do vesnice přijel jenom na týden, ale už teď si zoufale přál odtud zase co nejrychleji vypadnout.

Anil se zastavil u okraje verandy a rozhlédl se po shromážděných vesničanech. Všiml si své mladší sestry Piji, která světem proplouvala se záviděníhodnou bezstarostností. Stála kousek stranou, bavila se s dívkou, jíž přes záda spadaly jako vodopád husté vlasy. Anil se k dvojici mladých žen připojil a Pija ho se smíchem objala paží kolem pasu: „Zrovna říkám, že tahle oslava strčí do kapsy i moji budoucí svatbu.“ Láskyplně se na bratra usmála a hned nato se obrátila ke kamarádce: „Ale jasně, že ty se vdáš nejspíš dřív než já.“

Dívka naklonila hlavu k rameni, a jakmile v úsměvu ukázala mezírku mezi předními zuby, Anil ji poznal. „Líno!“ Neviděl ji už roky, a hlavně ne bez dvou dlouhých copů, které nosívala jako dítě. Dnes to byla dospělá žena s jemně modelovaným nosem a vysoko posazenými lícními kostmi, obočí ladně vyklenuté nad hnědýma očima, jež by Anil poznal kdekoliv. Odkašlal si. „Už je to let... Máš se dobře?“

„Jak to vypadá, uteče mi i Lína,“ postěžovala si Pija. „Bude se vdávat.“

Anil se na Línu usmál. „Vážně?“

Lína jen pokrčila rameny. „Blahopřeju, Anile. Rodiče jsou na tebe určitě moc pyšní.“

„Přesně tak, my všichni jsme na tebe úžasně pyšní, bráško.“ Pija se přitiskla k Anilově paži. „Už je to dávno, cos tady běhal s námi. Jé, pamatujete si na toho zraněného ptáčka? Na kokosové palmě?“

„Samozřejmě,“ přikývla Lína. „Závodili jsme, kdo k němu vyšplhá rychleji.“

„A ty jsi byla první,“ ukázal Anil na Línu, „a začala jsi na nás dolů házet kokosové ořechy.“

„Páni, to přece nebylo na vás, ale vám. V životě jsem neviděla tak hrozný nešiky. K pláči! Pobíhali jste tam dole jako mravenečci!“ Lína vyprskla smíchy, prsty si mimoděk přitiskla ke rtům. „A ten chudinka ptáček! Uch, tolik jsem se kvůli němu trápila!“ Zavrtěla hlavou. „Díkybohu, že jsi mu tak šikovně zavázal nožku a krmil ho, Anile, dokud zase nemohl létat. Věř mi, kdybys ho nezachránil, pro mou karmu by to bylo proklatě zlé.“

„Anile, vážně jsi ho celou tu dobu schovával u sebe v pokoji?“ ujistila se Pija.

Anil přisvědčil: „A krmil jsem ho z ruky. Dostával kašičku z rýže a jogurtu.“ Pobaveně dodal: „Matka nebyla dvakrát nadšená, když později objevila zkažené zásoby jídla, co jsem si v ložnici nasyslil.“

„Hele, lidi, z těch vašich řečí jsem dostala příšerný hlad!“ Pija se zavěsila do bratra. „Pojďte, něco si dáme. Stejně už je čas k obědu!“ Lína poděkovala za pozvání, ale omluvila se, že už se musí vrátit domů.

Když Anil dojedl obě porce, matka se natáhla pro prázdný talíř a přitom mu zašeptala: „Teď je vzhůru, můžeš za ním.“

Anil vstoupil do ložnice. Otec seděl vzpřímeně na posteli a oknem vyhlížel na zahradu. Kdysi hustá černá hříva mu prořídla, mezi zplihlými pramínky vlasů prosvítala lebka. Ani bílé kníry, jež vypadaly jako pomoučené, nezvládly zakrýt povislé laloky kůže pod čelistí. Při vrznutí dveří se otec ohlédl, a sotva na prahu spatřil Anila, v očích mu zaplálo potěšením. Rázem vypadal jako ten důvěrně známý tatínek z Anilova dětství. Odkašlal si a popleskal matraci vedle sebe. „Jen pojď.“

Anil si sedl a uchopil otce za ruku. Automaticky, mezi řečí, mu sklouzl prsty k zápěstí, aby změřil pulz. „Jak se dnes cítíš?“

„Skvěle!“ Otec se usmál ještě vřeleji. „Nic to není, jen otravná chřipka. Za den dva budu zase běhat jako křepelka.“ Pohladil syna po hřbetu ruky. „Ale tvůj odlet nepočká.“

„Můžu si vyměnit –“

Otec jen mávl rukou před obličejem, jako by odháněl neviditelnou mouchu. „Nesmysl!“ pokáral Anila. „Nikdy jsem nebyl tak hrdý jako dnes, synku. Nesmíš odlet zbytečně odkládat.“

Anil začal odpovídat, ale hlas mu uvízl v hrdle, takže nakonec jen stiskl otcovy prsty. Dar výmluvnosti po něm bohužel nezdědil.

„Ale než odejdeš, synku, přivolej sem Čhandúa.“

„Děje se něco, otče?“ Anil odešel z domova v době, kdy jeho nejmladší bratr Čhandú byl ještě klučík, ale už tehdy s ním byly jenom problémy. Učitelé ho neustále napomínali kvůli vyrušování ve třídě a nejednou ho za trest poslali domů, protože vyvolal rvačku. Oba bratry dělilo sedm let a tři další sourozenci; Anil si připadal spíš jako Čhandúův strýc než bratr. A před rokem rodiče zjistili, že Čhandú flinká dokonce i docházku do školy a celé dny tráví s partou starších budižkničemů, která se jen prohání na motorkách a opíjí se punčem z palmové šťávy.

Otec zavrtěl hlavou. „Dal se do kupy s flákači a chytá od nich samé hlouposti. Čhandú je chytrý, ale hrozně tvrdohlavý. Chce si všechno najít a vyzkoušet na vlastní pěst. Usoudil, že tady je ho škoda. Snažím se pro něho najít nějakou práci v našem hospodářství. Tvůj bratr by si mohl vést výborně, to mi věř.“ Anil netušil, jestli to je pravda, či jestli otec prostě nedokáže objektivně zhodnotit vlastního syna. „A chlapče,“ dodal ještě otec, když Anil vzal za kliku. „Ber na matku ohledy. Je to pro ni hodně těžké.“

Jakmile se Anil rozloučil s otcem, bojoval s nutkáním užuž vyrazit z domu. Zahlédl matku v brčálově zeleném a oranžovém sárí z obzvlášť jemného hedvábí, které si šetřila pro výjimečné příležitosti. S podnosem plným sladkostí procházela mezi hloučky hostů. Matka vždy chodila pomalu, jako by za žádných okolností neměla naspěch, a netrápila se maličkostmi typu jízdní řád a domluvené schůzky, což Anila odjakživa pekelně vytáčelo.

„Matko,“ uchopil ji za loket. „Za chvilku musíme odjet. Už je spousta hodin.“

Matka trvala na tom, že nejprve musí odříkat celou púdžu k bohu Ganéšovi, aby Anilovi požehnal na cestu. Všichni hosté sledovali z přední verandy, jak Anil naposledy překročí práh domova, s hlavou skloněnou proklouzne pod girlandou vonících afrikánů. Pandit přednesl modlitby za odstranění překážek, které by mohly čekat po cestě, a Anil bosý prošel přes rudobílé křídové obrazce namalované na verandě a schodech.

Potom spolu s bratry Nikhilem a Kiranem přihlížel, jak matka řídí rozdělování a usazování lidí do automobilů. Nikhil se narodil pouze dva roky po Anilovi, ale vzhledem ke své útlé postavě se zdál mnohem mladší. „Kde je Čhandú?“ rozhlédl se Nikhil po nejmladším bratrovi.

„Otec ho požádal, ať zůstane s ním,“ vysvětlil Anil.

„No, za jediný den toho moc pokazit nemůže,“ utrousil Nikhil. Když Anil odjel z Pančanagaru, byl to právě Nikhil, kdo se stal otcovým zástupcem. Pro tu roli se hodil přímo dokonale, byl vážný a zodpovědný, skoro až sucharský.

„Nemusíte mě doprovázet oba,“ nadhodil Anil. Dělal si marné naděje, že i rozdíl jediného člověka by zmírnil ten cirkus kolem karavany, která se před domem chystala vyrazit k letišti.

„Otec s Čhandúem jen marní čas,“ potřásl Kiran hlavou. „Pokřivenou větev už nikdy nenarovnáš.“ Kiran právě dokončil školu a nikdy si ani ve snu nepředstavoval jinou budoucnost než na rodinné farmě. Pro tvrdou fyzickou dřinu na polích se hodil, byl silný a rychlý; ze všech čtyř bratrů byl zdaleka nejlepší hráč kriketu.

Anil se na bratra zazubil: „No tak, snad tomu nevěříš?“

„Když ty nemáš ponětí, bháí, jak je to zlé,“ povzdechl si Kiran. „Podle mě otec nemá představu, jak moc. Jeden z Čhandúových kámošů si na pozemcích svého dědečka pěstuje bháng. Jistě, sklenice sváteční bháng lasí není nic špatného, ale ten mladík do pití něco přidává, takže je mnohem silnější. Pak ho prodává ve městech turistům jako bylinný klíč k osvícení.“

Nikhil přikývl na souhlas. „A je pouze otázkou času, kdy se některý z těch turistů probudí z omámení a zjistí, že ho oloupili. Pak na toho darebáka poštve policii. Nevím jistě, jestli je Čhandú do toho namočený, ale moc bych se nedivil.“

„Bože!“ vydechl Anil.

Konečně přišel čas odjezdu, protože matce se skutečně podařilo do čtyř vozidel doslova našlapat třicet šest lidí. Desítky dalších zůstaly zklamaně postávat před domem, protože na ně nezbylo místo. Každá rodina poslala svého zástupce, aby Anilovi popřáli hodně štěstí za všechny. Zrovna když se všichni usadili a dveře u vozů se zabouchly, z hustého houští vyběhl pětiletý bratránek, na kterého málem zapomněli. Opět vypukl předchozí chaos, dokud si nakonec někdo dítě nevzal na klín. Matka zabouchla kufr auta, kam naložila tolik čerstvě uvařeného jídla, že by nasytilo trojnásobně velkou rodinu, a s námahou vecpala své boubelaté tělo na zadní sedadlo.

Nikhil otočil klíčkem v zapalování a vyjel. Na nezpevněné silnici rázem rozvířil oblak prachu, v jehož mlze za ním obřadně pojede i zbytek karavany celou cestu přes vesničku Pančanagar i po další dvouhodinovou jízdu až na mezinárodní letiště pojmenované po Sardáru Vallabháíi Patélovi a situované na předměstí Ahmadábádu, největšího města v indickém státě Gudžarát. Anil se dotkl hodinek, které dostal od otce jako dárek na rozloučenou. Měly lesklý pásek z nerezové oceli a stříbrný ciferník posázený tmavě modrými číslicemi, mezi nimiž se otáčely fluoreskující ručičky. Dva ciferníky ukazovaly dva časy: jeden tady, v Pančanagaru, druhý byl nastavený na čas v texaském Dallasu. Anilův minulý a budoucí domov oddělovala desetihodinová propast, ovšem fyzicky bude tu vzdálenost překonávat déle než den. V porovnání s roky života, které Anil věnoval usilovné přípravě na tuhle cestu, nestály ty časové úseky vlastně za řeč.

Dlouho před dnešním dnem se totiž Anil stal prvním obyvatelem vesničky, který ji opustil. Jako první z rodiny odešel studovat na univerzitu, místo aby pečoval o rýžoviště na rodinných pozemcích. Byl prvorozeným synem svých rodičů Džajanta a Míny Patelových. Po něm následovaly další čtyři děti – Nikhil, Kiran, Pija a Čhandú. Velké rodiny byly pro vesnickou komunitu typické. Jejich početný klan, známý pod přezdívkou Anilova pradědečka „Moti“ (starší bratr), vlastnil většinu půdy v okruhu deseti kilometrů kolem rodinného domu. Anil byl nejstarším synem rodiny v poslední generaci a stejně jako jeho otec a dědeček před ním měl jasně nalinkovaný osud: jednoho dne zdědí otcovu roli hlavy rodinného klanu a ponese hlavní zodpovědnost za hospodaření, za finanční podporu rodiny i za rozsouzení všech rodinných sporů. Jako chlapec Anil doprovázel otce při obchůzkách po polích, učil se pěstovat rýži na zaplavených políčkách, sklízet ji ve vhodnou dobu, usušit na slunci a potom ji v pytlích vozit na trh.

Anil byl bystrý chlapec, jak si povšimli učitelé už na prvním stupni. Naučil se číst jako první ze třídy, jako první zvládl násobilku. Každý den vyrážel do školy s hromádkou učebnic svázaných provázkem, kterým houpal na ruce, a po dlouhé zpáteční cestě domů si pak s pýchou prohlížel hlubokou rudou rýhu mezi palcem a ukazováčkem, kterou mu tíha učebnic vryla do kůže. Ve dne pomáhal otci na polích a večer dlouho sedával nad knihami u petrolejky, která normálně stávala celou noc na venkovní verandě, aby spáči trefili na latrínu i potmě. Jednou ji před usnutím zapomněl vrátit na verandu a Nikhil sletěl ze schodů a zvrtnul si kotník, ale ostatní se později shodli, že Anilovi to nemohou vyčítat, protože za test z matematiky pak dostal nejvyšší počet bodů. A čím víc Anil vynikal v učení, tím větší měrou ho otec zbavoval pracovních povinností na farmě, až postupně dorostli mladší bratři a jeho nepřítomnost nahradili.

„Opravdu nevím, jak to v cizině zvládneš! Budeš přece úplně sám!“ Matčin nářek vytrhl Anila ze vzpomínek. „Nikdo ti neuvaří, nikdo se o tebe nepostará!“ Zoufale potřásala hlavou. „Slyšela jsem, že tam mají hrozné jídlo – mdlé a bez chuti, a navíc ta spousta masa!“ To slovo vyplivla, jako by se jí hnusilo. „Vrátíš se vychrtlý na kost, a pak ti jenom těžko najdeme dobrou manželku!“

Pija jen otráveně mlaskla. „Mami, těmi narážkami na svatbu bráchu vážně nudíš k smrti, uvědomuješ si to?“

Anil se usmíval. Byl mladší sestře vděčný, že ho doprovází i navzdory nevolnosti, která ji trápila při každé delší jízdě autem. Matka se k Pije obrátila a několikrát zamžikala, jako by nepoznávala vlastní dceru. „Plácáš hlouposti,“ zabrumlala a opět se podívala na Anila. „Synku, do hnědého kufru jsem ti přibalila trochu tulsi a mleté kurkumy. Při každodenním užívání ti kurkuma posílí zdraví, nezapomeň! Nachlazení, žaludeční potíže, bolení hlavy a kloubů – to všechno kurkuma umí vyléčit. Taky proto mě vůbec netrápí artritida, i když moje nebohá matka už sotva pohne rukama!“

„Ale mami, na artritidu jsi moc mladá!“ zasmál se Anil. Byla o osm let mladší než otec a o jejím stárnutí zatím svědčily jen lehýnce prošedivělé spánky. Matka vyhlížela z okna a v myšlenkách se teď zřejmě ocitla mnohem blíž své zemřelé matce než dětem po svém boku. Často se takhle zatoulala do jiného světa plného nehmotných přízraků.

„A synku, moc tě prosím,“ podívala se na Anila a s vážným výrazem sepjala ruce, „nezapomínej se denně modlit. Bůh je jediný, kdo tě v té dálce může ochránit.“

„Ano, matko.“ A nezapomeň psát každý týden – zavolej, kdykoliv to bude možné – nevěř každému – buď opatrný – vyhýbej se masu a alkoholu – a vrať se co nejdřív. Anil si v duchu odškrtával všechny mantry, které do něho matka hustila už dlouhé měsíce, ale pak si vzpomněl, že co nevidět bude příliš daleko, aby ještě slyšel její hlas.

„Vždyť ty by sis tady mohl vybírat, Anile, slyšíš, vybírat!“ bědovala matka, když jí oznámil svoje rozhodnutí. „Jsi tak chytrý, tak nadaný! Každá nemocnice v celém Gudžarátu by po tobě hrábla všemi deseti. Proč bys měl zůstávat v takové dálce?“ Matka pevně věřila, že Anil se z Pančanagaru vzdálil jen dočasně, počítala se synovým poutem k domovu, které on sám už necítil. Ovšem jako syn rolníka dobře věděl, že se setbou bývá jedna potíž: člověk nikdy neví, kde a jak vyroste. Občas zmutuje nebo se zkříží s jiným druhem, jehož pyl vítr přenáší mezi různými poli. Anil přerostl hranice svého starého života. Už od toho dne, kdy se otec vrátil s maličkou Majou z kliniky, spolu tajili sice nikdy nevyslovený, ale jasný plán, že Anil půjde po jiné životní cestě než předchozí generace jejich rodiny. Anil s otcem spiklenecky pracovali na tom, aby se z Anila stala osobnost, jež se odváží i za pozemky Pančanagaru a za hranice zdejších omezených možností. Anil pěstoval původní semínko představy, kterou do něho otec zasadil, při studiu učebnic a skript, ležel nad nimi tak dlouho, dokud neuměl pojmenovat každičký orgán, sval a kost. A když mu přestala stačit školní knihovna a další zdroje, Anil si nechal posílat odborné časopisy a od nakladatele Jaypee Brothers v Dillí si objednal Atlas anatomie člověka. Kdykoliv Kúčarú, rodinný pes, který spal u domu a toulal se po polích, donesl na verandu mrtvou myš nebo králíka, Anil se posadil na verandu a pozorně mrtvolku rozpitval tím nejmenším nožíkem, jaký se mu podařilo propašovat z kuchyně, zatímco kuchařka si dopřávala odpolední spánek. Už před dvanáctými narozeninami Anilovi nezbýval čas na kriketové zápasy po vyučování ani na zábavu v lenivých letních dnech. Ve vesničce Pančanagar, kde po staletí žily výhradně rodiny rolníků odkázané na zemědělskou půdu, se chlapec cílevědomě chystal na dráhu lékaře.

Až po příchodu na lékařskou fakultu v Ahmadábádu si Anil naplno uvědomil, jak obdivuhodného zacházení se mu od rodiny dostalo. Jeho spolužáci ze zámožných měšťanských rodin měli za sebou mnohaletou speciální přípravu: střední školy byly vybavené biologickou laboratoří s vypreparovanými vzorky, v nemocnicích směli sledovat lékaře při práci, kteří se přátelili s jejich rodinami. V Anilovi neviděli nic než vesnického burana a dávali mu důrazně najevo, jak trapně se v ničem neorientuje, počítači počínaje a populární hudbou konče. Držel se stranou a všechen čas věnoval studiu, protože dychtivě toužil vyrovnat se ostatním studentům.

Šestileté studium medicíny ho odvedlo z domova nejenom fyzicky; ochutnal i jiný způsob života, jiný svět, než jaký dosud znal. Knihovna na fakultě nabízela celá oddělení věnovaná tématům, s nimiž se Anil dosud setkal jen v heslovité učebnicové podobě. Ve velkoměstě Ahmadábádu bylo deset tisíckrát víc obyvatel než v jeho rodné vesnici. A právě tahle nasládlá chuť vzrušujícího rušného světa mu stále zůstávala v ústech, jako by právě dožvýkal pán, a přiměla ho usilovat o vytouženou rezidenturu v Americe. Profesoři ho varovali, že pro zahraničního studenta je skoro nemožné sehnat místo ve velké městské nemocnici, ale Anil se zarputile pustil do rozesílání přihlášek.

Nakonec pouze tři studenti z celého ročníku měli to štěstí, že získali rezidenturu za hranicemi Indie: jeden jel do Anglie, druhý do Singapuru a Anila přijali do Parkview Hospital v Dallasu, což je jedna z největších nemocnic v celých Spojených Státech. Idylický název nemocnice v něm vyvolával představu zelených pahorků, nekonečných květinových záhonů a hájků shluklých kolem nemocničních pavilonů ve svém středu. Ve Státech nikomu nesejde na jeho jménu ani původu, na kastě, z jaké pochází, že jeho rodiče jsou rolníci, ani na tom, kolik lidí uplatil, aby dosáhl svého. V Americe se může prosadit vlastními schopnostmi, vybudovat si pověst, dobré jméno. Už ho nebudou znát jen jako nejstaršího syna Džajanta a Míny ani jako vesnického burana. Bude pro ně pouze Anil Patel a úspěch či neúspěch bude moct připisovat pouze sám sobě.

Anil měl v plánu, že po prvním roce v Dallasu, po úspěšném ukončení stáže, se nakrátko vrátí domů a prozradí matce svoje rozhodnutí, které už předem probral s otcem. Zůstane v Americe dál, aby dokončil další dva roky jako stážista na interně, během nichž si vybere další specializaci. Mezitím se matka smíří s vědomím, že Anil žije v daleké cizině, a nebude tolik nešťastná, jako kdyby jí rovnou oznámil, že odjede nadobro. A zatímco rodinné procesí automobilů mířilo k letišti a nechávalo za sebou všechno, co Anil znal, snažil se zahnat první záchvěvy strachu. Snažil se dívat výhradně kupředu, daleko za obřadnou rozlučkovou hostinu, která se odehraje na letišti, za množství skupinových fotografií, na nichž bude muset pózovat, za nekonečnou oblohu, k níž vzlétne jeho jumbo jet a odnese ho vstříc novému životu v Americe.

A přesto o několik hodin později, když už seděl v letadle, se Anil v myšlenkách stále vracel k nečekanému setkání s Línou. V letech, než ho pilná studia zahnala od dětských her a dovádění s ostatními uličníky do klidu rodinného domu, patřívala k jeho věrným kamarádům. V polích si mezi stébly cukrové třtiny hrávali na schovávanou a přitom si dávali velký pozor, aby se neprozradili šustěním. Lína byla první, kdo vylezl na kokosovou palmu dřív než Anil, mozolnatými chodidly se šikovně odrážela od úzkého kmene. Když to Anil zkusil poprvé, sletěl a ošklivě si narazil rameno, takže po celé týdny se mu ve škole špatně psalo. Až mnohem později si uvědomil, že se zřejmě jednalo o luxaci ramene spolu s poraněním kloubního pouzdra, ale tehdy to statečně snášel bez nářku, protože ho zahanbila holka! Lína byla kurážná, z dětí jako jediná s ječením neuskočila, když si v houští hráli na lovce tygrů a přitom narazili na hnízdo hadů.

Table of Contents

28. červen 2014

První část