Čekání na gól

Martin Hattala

Ukázka z elektronické knihy

Copyright

Autor: Martin Hattala

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-528-6 (ePub)

978-80-7512-529-3 (mobipocket)

978-80-7512-530-9 (pdf)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

I. Filipův trénink

Za tmy zářil sportovní areál už zdaleka. Jako velká zaoceánská loď, na které hraje hudba a všichni jsou veselí. Dokud se jich drží štěstí. Jak Karlovo auto z malého kopečku sjíždělo, tělocvična se mu v moři keřů a stromů pozvolna ztrácela, až ji v rovině květena pohltila docela. Na parkovišti se velká okna mořského korábu ještě zvýraznila, světlo z nich prozářilo blízké okolí, ale hudba jako z Titaniku nikde. Ta se ozývala jen z auta – dokud Karel rádio nevypnul a nevystoupil.

Jako vždycky byl dochvilný. Snad nikdy se mu nestalo, aby přišel pozdě, aby se na něj čekalo. Proto byl i tady o pět minut dřív. Tu chvilku využil jako obvykle na to, aby se do tělocvičny podíval. Přidržel se zábradlí, které lemovalo schodiště do suterénu, a vyšvihnul se na výstupek podél zdi. K obratnosti v belmondovském stylu sice dost chybělo (přinejmenším dvacet let), ale nespadl nikdy a zavrávoral jenom jednou. Aby na kluky uvnitř uviděl, z oplechované římsy nemusel ani na špičky.

Po hodině a půl fotbalového tréninku áčka i béčka dohromady se do pohybu chtělo už málokomu. Řeklo by se, jenom takový dobrovolný fotbálek v malé tělocvičně, při kterém se užije spousta legrace, hráči si třikrát kopnou do balónu, pohodičkové lážo plážo, sem tam poklus, takže permanentní leháro. A při tom všem se těmto lenochům tělo zachvěje jenom při pomyšlení na orosené pivko, které je po tréninku čeká. Tak takhle rozhodně ne, k úsměvu momentálně nebylo ani jednomu. Snad jedině ke zkřivenému. Není divu, že někteří borci Karlovi připadali, jako by byli v posledním tažení, a zbytek na tom nebude za pět minut líp.

Karlův syn Filip společně se třemi fotbalisty právě odpočíval, takže se na parketách plahočilo osm hráčů. Malé branky, sem tam povyk, sprosté slovo k spoluhráči, protože mu ten debil nepřihrál, následná ztráta míče, a kdopak se nám to bude vracet? Nanejvýš jenom ten nejbližší.

Á, pozor, nastává změna – střídačka nastupuje! Asi to bude poslední obměna, protože právě vystřídaní míří ke dveřím a přes šatnu zapadnou rovnou do sprch. Copak o to, Karlův mladej má pohyb dobrý, volný prostor si také umí najít, jen těch přihrávek se mu jaksi nedostává. Jestli to nebude tím, že spoluhráči vědí, jak se u něj věci mají. Chtít zázraky po někom, kdo začal s kopanou ani ne před půl rokem a je mu sedmnáct a půl, je taková troufalost, jako chtít po metalové skupině, aby začala zpívat folklór.

Jak snadné to z televize připadá každému, kdo nezažije na vlastní kůži převzetí přihrávky v běhu, první dotek, skutečnost mu bude nadosmrti utajena. Tak jako v tenise je nejtěžším úderem podání, v kopané je to první kontakt s míčem, zkrotit ho, mít ho pod kontrolou. Běhat a jakž takž kopnout, přihrát nebo se aspoň pokusit o přihrávku, to vždycky, hůř nebo líp, zvládne každý nadšený snaživec.

Odpískáno, konec tréninku. Z oplechované římsy Karel slézá opatrně, nespěchá. Pomalu, rozvážně, hlavně nespadnout. V nemocnici by se nerad ztrapňoval hrdinou, který se dlouho nepodíval do zrcadla. Ale stejně! To byly časy, to byl věk, kdy celé půlposchodí do mezipodlaží Karel seskočil jen s letmým dotekem zábradlí a dvěma skoky tyto schody pokořil nahoru. A že to byly seskoky a výskoky s patřičným rámusem, panečku! Nadmíru zvědavá dolní sousedka paní Švestková nikdy nezklamala. Ozvala se po každém doskoku a přesně tolikrát ji Karel pozdravil. Už dlouho paní Švestková není a Karel je rád za překročení schodků dvou. Nahoru nebo dolů, to je jedno.

Od zhasnutí světel v tělocvičně má Karel deset minut na to, aby synovo kolo, kterým přijel, odemkl ze stojanu a naložil ho na střechu auta. Všechno v pohodě stíhá i dnes, na začátku zimy, kdy ještě nemrzne, ale troufl by si na to i v rukavicích a v úplné tmě. Fofr by měl, jenom kdyby se Filip nesprchoval, ale to by Karla hodně překvapilo. Moc dobře ví, že pro syna není chladný a upoceně lepkavý pocit příjemný ani trochu. Tak jako jemu.

„Ahoj,“ pozdravil Filip otce a hnal se do auta.

„Nazdar. Tak jak dnes?“ ptá se Karel jako pokaždé.

„Normálně,“ dostane odpověď stejnou jako vždycky.

Ujedou dva kilometry.

„Díval ses?“ zajímá syna.

„Díval. Bylo mě vidět?“

„Špatně, ale bylo.“

„Tak proč se ptáš? Vadí ti to?“ nechce být svému synovi na obtíž.

„Ne.“

„Příště se přikrčím,“ slibuje otec.

Ujeli osm kilometrů a byli doma. Nerudná nálada z auta přetrvávala.

„Že jsem ti naložil kolo ještě neznamená, že ti ho taky musím sundávat a garážovat,“ zlobí se Karel, když se Filip žene z auta rovnou ke dveřím.

„Jsem unavený. A taky jsem to ještě nikdy nedělal.“

Karel svraštil čelo. To byla pro hodného tatínka docela drsná ťafka. Řečeno jeho slovy – nechce se mi, ale kašlu i na to naučit se něco nového. Filip zmizel a Karel si jenom něco smutně pomyslí. Nehádá se, o kolo se raději postará sám. Vlastně se není čemu divit, když takhle podobně je tomu se vším. Nádobí taky neumývá, protože se o to ještě nikdy nepokusil, píchlou duši na kole také ještě neopravoval a k prvnímu štípání třísek na zahradě se dotlačil jenom proto, že máchání se sekyrkou mu připadalo dostatečně mužské. To zase trnul Karel. Jenom on, protože synovu ostřejší premiéru mamka v kuchyni propásla.

Copak nechápe, že vždycky musí být něco poprvé, aby se to vyzkoušelo a naučilo? Jakékoli oddalování a výmluvy musí jít stranou! Zajímavé, že k jeho prvnímu tréninku tenisovému, florbalovému nebo fotbalovému neměl připomínky žádné a k prvnímu pohlavnímu styku už vůbec ne. A proč taky, když nic mužnějšího snad ani nemůže být.

Cyklistické dojíždění na tréninky Filipa vždycky dostatečně rozehřálo, takže byl nejspíš jediným na place, který absolvoval provozní rozcvičku. Ti starší se opatrně protáhli a silami raději šetřili. Vždyť hodina a půl fotbálku dá zabrat každému, i když se střídá. Zpáteční cesta na kole ve tmě by nebyla příjemná ani pro unaveného Filipa, což Karel chápe a s odvozem nemá problém. A se starostí o kolo jenom malý.

Svým dětem tvrdí, ať nehazardují, že je kdykoli odkudkoli přiveze, bude-li moct. Stačí dát vědět kdy, aby neměl náhodou upito nebo naplánováno něco důležitého. A to on si Karel rád dopřeje lahvinku vína na zdraví, to zas jo. Společně s manželkou, samozřejmě. V tom druhém případě by to mohl být snad jenom slíbený tenis.

Do smrti by si vyčítal, kdyby se dětem něco stalo jenom proto, že jim nevyhověl z nezájmu, z pohodlnosti. Taxikáře dětem dělal otec jeho, teď pro Karla nastalo období, aby byl v tomhle rodičovským vzorem Filipovi i Klárce.

No jo, děti! S nimi si člověk fakt užije! Někdy i legraci. Copak dceruška, ta má na své první velké rozhodnutí ještě čas, ale z Filipa už dlouho a stále marně rodiče dolují, co by chtěl v budoucnu dělat, čím by chtěl být. Jenomže jeho nerozhodnosti se Karel nediví, sám na tom byl v jeho letech úplně stejně, nevýrazně. Karel v ničem nevynikal, nic ho nezajímalo, učil se průměrně, neměl názor. Jednou se ho rodiče zeptali, jestli by nezkusil přijímačky na medicínu. Karel dvě vteřiny váhal, pak řekl, že jo, a bylo rozhodnuto. Připravil se, vzali ho, a ať už bylo jeho vysokoškolské studium jakkoli vrtkavé, zaťal pěsti, bojoval a diplom získal. Jedna z Filipových odpovědí tak byla, že by nejraději dělal to, co on. Tedy, aby se v práci moc nenadřel a měl relativně hodně peněz. No no…

Když uvážíme, že Filipovy předchozí, zcela bezelstně propracované odpovědi se nesly v duchu nadšenosti pracovního výkonu profesionálního fanouška fotbalového Arsenalu nebo aspoň španělského klubu Osasuna Pamplona, zaměstnaneckého poměru v kotli uřvaného bubeníka hokejových Pardubic nebo snad trenéra finského florbalového týmu Jokerit Helsinki, bezesporu se jednalo o hodnotný, myšlenkově třeskutý posun vpřed.

Připouštěl, že ani profesionální fotbalista by nebyl k zahození, ale to by ho do výšin musel vynést pod sebou zažehnutý jaderný pohon. Jedině zázračný raketový start z pralesní ligy by mu v necelých osmnácti letech tento sen splnil, domníval se Karel. A nejenom on. Deset let nevrátíš ani nedoženeš.

Osm odehraných zápasů, z toho šest střídání a jedna tyčka, z něj kanonýra a aspiranta na fotbalového skokana roku nedělá ani omylem. I tak Karel svého syna nepodceňoval. Pět jeho zápasů viděl, přičemž pohled na hřiště mu jednoznačně říkal jedno: kdyby Filip nastoupil za jakýkoli ligový tým, svou vypracovanou atletickou postavou by se mezi fotbalově výrazně kvalitnějšími hráči lehce ztratil. Tak si představte, jak zřetelně se jeho vysportované, šlachovité a vytáhlé tělo v porovnání s břichatými pupíky hospodských tatíků na venkovských hřištích vyjímalo. Fyzičku měl obstojnou, z týmu snad i nejlepší, a to samé platilo o rychlosti. Jen ten skákavý kulatý nesmysl mu stále ne a ne říkat pane. Brankáře měli, proto se Filip zcela logicky hodil na takový post, který bylo potřeba zaplácnout. Dostalo se mu tím velké důvěry – být děvkou pro všechno, býti univerzálem.

Karel si nejednou představoval, jak by na hřišti uspěl teď on. I když s kopanou nezačínal tak pozdě jako Filip – jako nový hráč přišel do zaběhlého týmu starších žáků ve třinácti – pořád to bylo pozdě. Ale když připustíme, že kromě fotbálku v rámci školního tělocviku měl za sebou i honění za mičudou po louce i na škvárovém hřišti s Jožinem, Tomášem a Markem, nadšené padání od tyče k tyči, zkoušení kliček a střílení na velkou bránu, byl na tom s fotbalovou průpravou přece jenom lépe. A když se k tomuto kopání připočtou dva tréninky házené, během kterých nevstřelil ani jednu branku, rok zoufalé atletiky a pět let badmintonu na okresní úrovni, jevil se Karel sportovním typem k pohledání.

Na svůj první gól ani premiérový mistrovský zápas si Karel už nepamatuje, ale na první dorostenecký ano. To proto, že tam ho uchvátil namakaný obránce Šara Otáhal. Musel, protože na hřišti Prusinovic úchvatným volejem pod břevno z šestnácti metrů nekompromisně zavěsil na konečných 1 : 1. Že byla jeho pohotová trefa a radost naprostým unikátem, potvrdil čas, protože Šaru už nikdy skórovat neviděl. Takhle parádně ani nijak jinak.

II. Sportovec a sumec

Bylo krátce před Vánocemi. Čtrnáctidenní tréninková pauza, čas lenošení a nestydatě sladkých dobrot. Filip nevěděl co s nohama, co s rukama, tak buď chodil obden běhat ven, nebo na běžecký pás do posilovny.

Zato Karel ke zlepšení své fyzičky přispěl pouze zakoupením rodinné permanentky do posilovny. Z předvánoční povalečské lenory ho probralo až internetové brouzdání (chtěl si objednat kvalitní vína s množstevní slevou), při kterém narazil na informace o Vinařském půlmaratónu v Pardubicích. To ho dostalo, to ho ťaflo! Kdo by to byl řekl, že v krajském městě se tak velká sportovní akce koná už deset let! Keňani, Marokánci, mistři republiky – a ty časy, panečku! – surfoval ve výsledcích minulých ročníků. Copak byl celá ta léta tak nestydatě patrioticky slepý?

Ano, Karel zamlada běhal. Houževnatě a rád, avšak bez velkých ambicí a nadokresních úspěchů. Jednalo se o takové ty školní přespolní sranda běhy, kterých se zúčastňoval hlavně proto, aby se ulil z vyučování. Dokonce postoupil i do krajského kola do Ivančic, kde půl kilometru před cílem ještě vedl. Jistě tak nikoho nepřekvapí, jak kruté procitnutí zažil v cíli. Po galejním odtáhnutí celého vlaku přes fičák, který se přes něj prohnal sto metrů před cílem. Skončil v poli poražených – jak jinak. A to dokonce až za havlíčkobrodskými, po oslavě ještě nevystřízlivělými fotbalisty.

Avšak poučení si z toho nevzal, neboť stejné fiasko prožil i při dalších závodech. Ale vždyť jemu se běželo tak lehce! Jak jinak – pod dojmem poprvé zapůjčených treter dělal 600 metrů tahače na půlce i tam. Opět dobrovolně a zase s očekávaným výsledkem. Tentokrát to dotáhl na třetí místo – od konce! V tomto byl Karel jedinečný, prostě svůj! Vůl!

To všechno však odnesl čas, ale stejně – pro muže zralého věku jsou právě vytrvalostní běhy ty nejvhodnější, ty, kde se pod plachetku zkušenosti a houževnatosti přebytečná léta nejsnáze skryjí.

Od okamžiku objevu pardubického půlmaratónu začal být možností opětovného běhání jako posedlý, a zisk vína pro každého účastníka v tom hlavní roli zcela jistě nehrál. V historii dřívějších ročníků Karel zkoumal časy, průměrnou rychlost závodníků, jejich věk, dosažené mezičasy a přemýšlel, jak by na tom asi byl on. Okamžitě a po přípravě.

Nebylo divu, že hned následující den se ocitl v posilovně vedle Filipa na běžeckém pásu. Trénink byl napoprvé velmi úspěšný – Karel to po něm nezabalil. Jenomže ráno sotva lezl, a to neuběhl ani šest kilometrů. Tedy převratný a nesmírně podstatný poznatek – netrénovaného po běhu bolí celé tělo. A starého koně tím spíš. O pokračování v seniorské nerozvážnosti rozhodl úspěch třetího dne, kdy vyšel do horního patra k pokojíkům, pochlubit se dětem. Že už ne po čtyřech jako včera, tentokrát po dvou a bez podpory zábradlí a rovněž bez clony analgetik. No, pravděpodobně ještě s jejich doznívajícím účinkem, ale tato čirá spekulace nemohla Karlovu radost nijak zhatit. Také proto, že bolestivostí při tom skučel vzhledem k předcházející běžecké únavě, náročnému výškovému výkonu a ožehavému věku naprosto přiměřeně.

Jistě lze souhlasit s tím, že tradice je tradice, a porušit pravidelné ambice čehokoli hned v druhém ročníku by bylo smutné a neomluvitelné. Loni si totiž Karel s Filipem slíbili, že obstarání kapra bude každoročně a jedině mužskou záležitostí, takže pro něj vyrazili a koupili ho. Tedy, jenom Filip šel, Karel se spíš belhal.

Měl tak dostatek času vzpomenout si na to, jak tomu bylo o Vánocích za jeho mládí. Pamatuje si, jak s otcem chodili pro kapra, ale už ne to, jestli každý rok opravdu pravidelně. Co však ví určitě je to, že s návraty ze sádek bývával problém. Doba štědrovečerní večeře tak záležela na tom, jestli cestou potkají nebo nepotkají podsouseda, pana Švestku. Když ano, bylo zle. Na sádkách v Chropyni se popíjelo, kecalo, nespěchalo se, pozdě se přicházelo, a doma pak mamka nestíhala. Ale to víte, že pokaždé stihla!

Já jen, jestli byste někdo chtěl bodrého pana Švestku, na kterém závisel klid a pohoda našeho Štědrého dne, vidět v akci, máte to snadné. V krásném postarším filmu Už zase skáču přes kaluže, s malým Michalem Dlouhým v hlavní roli, hraje jednoho ze statných kovářů, toho nejvíc se tlemícího.

Karel rozhodně nebyl ten, koho sejme bolístka a odřeninové pošimrání na první ozvání se, on patřil mezi ty, koho neúspěch a výzva nakopne, byť ta běžecká o sobě dávala stále bolestivě vědět. Proč si tak po historicky druhé koupi kapra, která toho slavnostního dne proběhla bez Švestkovým příhodám podobného excesu, neodpočinout, zbytek dne nestrávit lenivě. Poleháváním, zobáním cukroví, neuspěchaným strojením stromečku, klidnou štědrovečerní večeří s rozbalovacími dárkovými překvapeními na konec. Jenomže plánovat je jedna věc, skutečnost druhá.

Za dveřmi se totiž objevil pan Járanský, který Karlovi jako výraz pacientských díků přinesl sumce. Karel na něj kouká, žena na něj kouká, všichni čtyři si můžou překvapením oči ukoulet z toho daru, jen tvář pana Járanského celá zářila. Asi od radosti, že se sumce zbavil. Živého! Děkujeme, děkujeme, tak hezké Vánoce, popřáli si vzájemně.

„Jé, co to je?“ přispěchá Klárka, jako kdyby rybu nikdy neviděla. Když do nich nezapočítá delfína Filipa z televize, štědrovečerního kapra na talíři a filé z mrazáku, tak je to vlastně pravda.

„Tak to je teda dílo!“ konstatuje Karel.

„A to dílo je sumec,“ trefně a správně dodá Filip.

„Ale co my s tím?“ ozývá se praktičnost Karlovy ženy.

„Dobrá otázka. No co by? Zmrazíme ho,“ Karel na to.

„Ale vždyť žije!“ namítne Klárka téměř současně s mamkou.

„Nepřípustné! V mrazáku není místo ani pro šupinu. Měli jsme, máme a na Vánoce budeme mít vždycky jenom kapra. Nemůžu si pomoct, ale ta ryba musí z domu,“ zazní rozhodné slovo kuchařky domu.

„Podívejte, jak na nás hezky otevírá pusinku,“ ozve se nejmladší milovnice fauny právě přítomné, když před sebou zrovna nemá usmaženou mrtvolu.

„O další důvod víc zbavit se ho jako v pohádce – pustíme ho!“ napadne Karla a nikdo se nezmůže na sebemenší odpor. O osudu vousatého fešáka tak bylo rozhodnuto bez hlasování a přesto jednoznačně.

Šli dva, šli tři – Karel s dětmi. A čtvrtý se nesl v síťovce, kde sebou nespokojeně a zmítavě metrový chlapák lomcoval. Když přišli k Labi, kam až dohlédli, nikoho neviděli. Vybrali si nejpřístupnější místo, sešli dolů až k bahnitému břehu.

„Čas na koupel, spanilý sumče. Tak co, děti? Hodíme ho do vody hned, nebo se někdo hlásí o proslov?“ Chvíle ticha, čekání na odpověď.

„A bude se mu tam líbit? Bude vědět, kam má plavat?“ Klárčiny starosti na moji hlavu, pomyslí si Karel. Co bude s rybím soustem, za chvíli mu bylo upřímně jedno. Na kauze sumec ho zajímá jenom to, co řekne panu Járanskému, až si přijde pro léky a na sumce se zeptá. Pravdu určitě ne.

„Jen ho tam šoupni, čím dřív, tím líp pro něj,“ znělo od Filipa rozumně.

„Škoda. Kdyby byl kouzelný, mohl by nám splnit přání, tak jako v pohádce O zlaté rybce. Ale to stejně nevadí, protože já vůbec nevím, co si přát,“ mudruje Klárka a Karel se na ni usměje.

„To znamená, že se máš dobře a že ti nic důležitého nechybí. Ale víte co? Nápad je to výborný. Když už máme ty Vánoce, pojďme si zahrát na pohádku…“ překvapí svou dětinskostí Karel sám sebe a Filip se tomu posměvačně uchechtne.

„Když chvilku popřemýšlíme, určitě na nějaká přání přijdeme,“ stojí si za svým Karel.

„No, to určitě! Už vidím, jak mi vykouzlí kopačky, co střílí trestňáky jako Panenka, a letní brigádu na bazéně za sto pade na hodinu,“ vyslovil nepřímo svá přání Filip, a když se Karel obrátil ke Klárce, na jejím úsměvu bylo znát, že i ona si už na nějaké přání vzpomněla.

„Musíš jiný, nahlas to neplatí!“ pokárá staršího bratra.

„Žádné hádky! Od teď platí všechno, co si budeme mlčky přát, myslet na to. Jasný? Tak co? Připraveni? Takže pozor! Až řeknu: tři, dva, jedna, teď, opatrně ho pustím a všichni najednou si něco hezkého budeme přát. Platí? Všichni víme, co chceme?“ a obě děti nadšeně přitakaly.

„Sumče Pepo, hezky pluj, vracíme ti život tvůj,“ povedl se Karlovi zcela spontánně poměrně slušný rým.

„A hezky se tam opatruj!“ potvrdil rodinné básnické střevo Filip.

Ploutve zesláblého, do síťovky zamotaného Pepy musel Karel uvolňovat opatrně. Pak už to šlo hladce – hupky, žbluňky ven, Pepa byl vysvobozen. Sumec v mělké vodě nepatrně pookřál, ale ke dnu nespěchal.

Ačkoli o návratu kaprů do rybníků v předvánočním stavu víme své, nemusíme v to věřit. A navíc, sumec Pepa přece není kapr! Tím spíš by měly být jeho přeživší ambice vysoké, když se hodný pan Járanský dušoval, že sumce chytil včera večer. Ale on stále jako by odpočíval, na mělkém břehu asi nabíral síly, které na cestu do hlubší vody potřebuje. Možná vyčkával déle také proto, aby dal svým osvoboditelům najevo příslib splnění jejich přání…

„Tak co? Mysleli jste na něco?“ zkontroloval stav spokojenosti dětí Karel a dostal souhlasné odpovědi. Sám si taky něco přál, proč by ne. Vždyť člověk kolikrát ani neví, co je skutečnost a fikce, co pravda a lež a vánoční hrou na pohádku hlavně nic nezkazí.

Sumce Pepu po čumáčku pohladil, hluboce vydechl. Karel určitě, Pepa možná. V mžiku na něj pohlédla jeho malá očka a tu svoji rozpláclou tlamku na něj taky ještě otevřel, jak jen to sumci krásně umějí. Hned poté si několika ráznými trhavými pohyby ocasu i částí těla pomohl k hladkému vklouznutí pod vodní hladinu, svému mokrému domovu vstříc. Tak na rozloučení asi čekal…

„Tak ahoj, sumečku!“ zvolá Karel dětinsky a na důkaz kamarádství zalapal po dechu tak, jak se tomu od něj učenlivě přiučil.

„Je to nakažlivé, co?“ zeptal se, když si všiml, jak na něj děti zírají.

„No co, no, tak jsem se nechal trochu unést, no! Vždyť tomu není zas až tak dlouho, kdy jsem byl sám jako vy,“ vymlouvá se, ale marně. Jako by děti rodičům některé věci snad ani věřit nechtěly. Není se čemu divit, když otce i matky poznávají až jako dospělé.

Ne že by vyloženě chtěl, ale cestou domů sumcovsky zalapal po dechu ještě několikrát. Bylo to nutkání, musel to provést a nedovedl si to vysvětlit. Čas srovná všechno, tedy i tuto maličkost, a věřil v to, že domácí teplo a pohoda to vyřeší. Jenomže ani tam mu od občasného sumčího tlamení nepomohly zcela jiné myšlenky, dokonce ani představa blížící se slavnostní štědrovečerní večeře. A co se zaměřit na únavu z běhu? Avšak ani tou si nemohl pomoct, protože – dopoledne ještě byla, po poledni jako zázrakem vymizela.

To je šílené, naprosto šílené! honilo se Karlovi hlavou od chvíle, kdy přišel s dětmi domů. Sumčí otevírání pusy ho ovládlo tak jako tiky neurotika. Nerozuměl tomu, nic nechápal. Jenže co mu to bylo platné, bylo to tam, bylo to v něm! Ještě štěstí, že sumci u toho nevydávají žádné zřetelné zvuky, to by třeba i skřehotal. Tato nejhorší představa ho kupodivu na chvíli uklidnila. Olé! Mohlo být i hůř!

Udržet hubu na uzdě bylo nejnáročnější při štědrovečerní večeři, kdy o sobě dával sumčí tik zcela netaktně vědět i tam. Ba co víc, na síle spíš přidával, ne a ne se aspoň unavit, ne-li vymizet. Že by za to mohly nervíčky na pochodu z toho, aby Karel nespolkl při večeři kostičku? Nebo snad obavy, aby se nepřecpal tučnější kůžičkou a neměl z toho břišní bolení jako vloni? Tak zrovna to by přivítal. Problém nový by vytloukl sumčí.

Nezbývalo mu tak nic než to, aby své záchvatové tlamení omlouval fórky na záslužný, do vody vypouštěcí skutek, svou sumčí sounáležitostí. Jenomže opakovaný vtip není vtipem podruhé, natož potřetí, počtvrté… byť se jedná o komickou grimasu toho nejosobitějšího vzezření. Jak jenom může být jeho rodina tak nechápavá!

Během rozdávání dárků Karel zkusil sumčení maskovat olizováním rtů, ale když mu jazyk vyšel z úst poosmé, Klárka se nabídla, že mu z koupelny přinese pomádu, aby si suché rty namazal. Bylo až neuvěřitelné, jak urputně se snažil nebýt vyvedený z míry a svůj nekontrolovatelný tlam zatloukat, zatloukat, donekonečna zatajovat, leč marně. Bylo jen otázkou času, kdy podivná nálada kolem vánočního stromku promoří i ten nejvzdálenější kout v domě. Co už s tím? I když o Karlově nezavinění nebylo pochyb, nic s tím nezmohl on ani nikdo jiný.

Proč se něco tak nepochopitelného muselo přihodit někomu, kdo ani zbla nevěří na pohádky, na náhody, tajemno, na ufony a neskutečno? Ne že by jim to přál, ale děti s ním u sumce byly taky, tak proč si od Labe přinesl podivný dárek zrovna a jenom on? Možná právě proto, že na zázraky nevěří, nevěřil… má to za trest!

Jestli v tom má prsty Karlovo tajné přání, tak sis ho, milý sumečku, špatně vyložil. Sice by se mohlo chápat i jako otevírání něčeho, ale tím veškerá podobnost končí, promlouval sám se sebou.

Bože, bože můj na nebi svatém, kam až jsem se svými úvahami dospěl! spílá si Karel. Co to tady plácám? To jsem se už opravdu zbláznil? Trochu, nebo to se mnou bude ještě horší? Vždyť hra na kouzlo byla jenom legrace, taškařice pro děti, jsou přece Vánoce! Přece není možné, aby v dnešní přetechnizované době existovaly čáry a máry! A tato kouzla se plnila kým? Jak? No to snad ne! Ale co když, co když přece jenom…

Hrůza, jeden velký děs a běs! Snad se z toho vyspí, s půlnocí to pomine nebo se vše pohádkovsky uvede do normálu až ráno, namlouval si. I tak v posteli pro jistotu trénoval – sumčí tlamení maskovat zíváním. A to tak vehementně, až z toho usnul.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

I. Filipův trénink

II. Sportovec a sumec