Conmutatus

T. R. Samuel

Elektronická kniha

Copyright

Autor: T. R. Samuel

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-525-5 (ePub)

978-80-7512-526-2 (mobipocket)

978-80-7512-527-9 (pdf)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

I. Staré tajomstvá

V obyčajné ráno stojím v skoro cudzom dome, a skladám jednu krabicu na druhú. V hlave si opakujem stále to isté. Prečo som nešiel na obhliadku domu ktorý som kúpil a spoliehal som sa len na pár fotiek. Myslím že zaplatiť a potom sa ísť pozrieť na to čo kupujem je chyba, ale spontánne rozhodnutie býva občas najlepšie.

Keď som konečne položil poslednú krabicu, a zapálil som si poslednú cigaretu čo ostala v krabičke, niekto zazvonil a počas toho dosť silne zabúchal na dvere.

„Moment!“ zakričal som, a išiel som smerom ku dverám.

Nebol som si istý kto to je ale pre prípad že by išlo o susedov schoval som cigaretu do starej váze ktorá bola na stolíku ešte od bývalého majiteľa.

Aj keď som vedel že na tom nezáleží, chcel som zanechať dobrý prví dojem.

Keď som otvoril dvere, stál tam postarší pár, a za nimi sa očividne schovával niekto tretí.

„Dobrý deň, my bývame o dva domy ďalej. Na tejto ulici je dosť prázdnych domov tak sme radi že sa sem prisťahoval niekto ďalší.“ povedal postarší muž.

Keďže som tu bol asi tridsať minút, a chcel som si odpočinúť od ťahania krabíc, nevedel som čo im mám povedať aby to nevyznelo tak že chcem aby odišli. Keďže vyzerali celkom slušne tak som sa snažil byť milý, ale aj tak nenápadne som sa snažil dávať najavo to, že som zaneprázdnení.

„Zdravím... nevedel som že tu je tak prázdno. Je to tu lacné a je tu pekne. Tak prečo?“ odpovedal som im, a zároveň som sa snažil predstierať záujem.

„Predtým tu bolo plno, ale všetci odišli. Ten čo býval tam kde teraz vy sa odsťahoval ako posledný.“ tento krát sa ozvala postaršia žena.

Počas rozhovoru som sa pozeral na tú tretiu osobu ktorá sa skrývala za ňou. Nebolo ju skoro vôbec vidieť, ale nechcel som ju oslovovať aby to nevyzeralo divne. Vtedy som si uvedomil že znovu neviem čo povedať, tak som povedal prvú vec ktorá ma napadla.

„Prečo ste teda ostali vy?“

„No my už ostaneme až do konca.“ povedal muž, a obaja sa začali smiať.

Iba tá osoba vzadu je stále ticho, a miestami to vyzeralo, ako keby medzi nich nepatrila. Po chvíľke otravného smiechu dodal muž.

„My už ideme, a keby ste niečo potreboval tak nám dajte vedieť.“

Potom sa otočili, a aj keď boli starý, počas toho ako odchádzali, ich chôdza bola dosť čulá. Tento krát tá tretia osoba stála pred nimi tak som ju zase nevidel. Zatvoril som dvere, a rýchlo som sa presunul k oknu na chodbe. Výhľad bol dosť zlý ale videl som že tá tretia osoba je žena, a vyzerala dosť dobre, hlavne na to že tu bola z skoro osemdesiat ročným párom. Vek som typoval okolo dvadsiatky, a postavu mala takú, že keby som si nespomenul na horiacu cigaretu vo váze tak by som sa pozeral ešte dlhšie.

Vbehol som do obývacieho pokoja, a zodvihol som vázu aby som z nej mohol vytiahnuť to čo ostalo z cigarety. Hneď ako som ju zdvihol uvidel som že nemá dno, a cigareta celú dobu horela na stole. Ten stôl bol krémovej farby, takže spálená časť bola dosť viditeľná.

Rozhodol som sa ten stôl nevyhadzovať, ale nachystať na pretretie. Keď že bol malý išiel ľahko odniesť do sklepa, a vďaka širokému schodisku išlo to úplne bez problémov.

Sklep v tom dome bol väčší ako som si myslel, ale menší než ako vyzeral na fotografii. Uprostred prvej miestnosti bol iba veľký stĺp, ktorý tam nesedel, a očividne bol dostavaný celkom nedávno. Stôl som položil k stene, a išiel som si ho prezrieť. Bol asi meter dlhý a jeden a pol široký. Na jednej strane bola omietka úplne popraskaná, a cez malé miesta kde bola opadnutá, bolo vidieť na tehly. Vyzeralo to tak ako keby tam boli kedysi dvere. Chvíľu som sa čudoval nad tým že ten stĺp tam vôbec nesedel, ale mal som dôležitejšie veci na práci, a to bol odpočinok.

Vrátil som sa do obývacieho pokoja tak rýchlo ako to išlo, a pripravil som sa ľahnúť si na gauč. Keďže boli všade krabice, a aj nábytok bol rozložený celkom náhodne, takže som nemal moc na výber. Posledný krát som sa pozrel na hodiny aby som vedel koľko som odpočíval hneď ako vstanem.

„Buď tu ako doma.“ povedal som si pre seba, a užíval som si ozvenu poloprázdneho domu.

Zatvoril som oči, a netrvalo dlho než som zaspal, aj keď som plánoval iba si odpočinúť.

Zo spánku ma zobudilo hlasité buchnutie, vyskočil som na nohy, a zmätene som sa rozhliadol po dome.

Rýchlo som sa pozrel na hodiny. Tie ukazovali 2 ráno, takže som spal asi deväť možno desať hodín. Po väčšinou nespím ani päť, takže som bol v šoku.

V tom sa to buchnutie ozvalo znovu a tento krát ešte hlasitejšie. Vyskočil som z gauča a snažil som sa zistiť odkiaľ ten zvuk pochádza. Búchanie sa ale neozvalo.

Nevedel som či to čo som počul, nie je iba niečo o čom mi nepovedal maklér tak som si nebol istý či mám byť nervózny alebo nie.

Vtedy sa to buchnutie ozvalo ešte raz, a k tomu ešte hlasnejšie.

„ČO SA DEJE?..“ zakričal som, a začal som panikáriť.

Posledné dva dni boli dosť vyčerpávajúce tak som si chvíľu myslel že ide iba o predstavu, ale tri buchnutia už halucinácia byť nemôže. Vyšiel som zadným vchodom na dvor aby som zistil či zvuk nepochádza odtiaľ.

Všade bolo ticho a tma.

Svietilo sa iba v okne jedného domu ktorý bol vidieť skrz vedľajšiu záhradu. Uvidel som ako sa tam niečo pohlo, a tak som sa rozhodol ísť si dovnútra pre ďalekohľad.

Už som na to búchanie ani nemyslel, a otváral som jednu krabicu za druhou. Ich obsah som vyhadzoval na zem, a asi v šiestej krabici ktorú som do prázdna vyhádzal, bolo niečo čo mi pripomenulo obal na ďalekohľad.

„Tu sa ten hajzel schovával.“ zaradoval som sa z toho že som ho našiel.

Vybehol som späť na záhradu, a začal som sa pozerať cez ďalekohľad do okna kde sa svietilo. V hlave som si opakoval iba to či to čo robím je vôbec legálne, ale to skôr kvôli svedomiu.

„Dobre, budem sa pozerať tak dve minúty a keď nič neuvidím tak to vzdám.“ sľuboval som si.

Bola to tá mladá žena ktorá bola dnes pred domom, videl som ako niečo hľadá v skrini, a počas toho odbieha do ďalšej miestnosti.

„Od kedy prišli do módy krátke účese?“ skomentoval som to čo som videl, aby som sa prestal cítiť trápne.

Po chvíli som si bol istý že sa pozerám o moc dlhšie ako dve minúty. Keď som sa rozhodoval či nebude lepšie prestať zo sledovaním pokiaľ ma nikto nevidí, tak sa v miestnosti zhaslo svetlo.

Sklamane som išiel späť do domu, a hľadal som krabičku cigariet aby som si mohol zapáliť.

„Problém... predtým som mal poslednú.“ povedal som si zase sám pre seba.

V tom som si znovu spomenul na tie buchnutia. Boli hlasité takže odniekiaľ vychádzať museli, a pochyboval som že to spravil niekto z okolia, pretože to tu bolo skoro prázdne a navyše bola noc.

Lenže iná možnosť tu nebola.

Rozhodol som sa ísť si na chvíľu ľahnúť, a pokúsiť sa vyspať až do svitania, lebo v noci sa mi nikdy nechcelo nič robiť. Takže vybaľovať krabice, alebo plánovať rozloženie nábytku by nemalo zmysel.

Ľahol som si znovu na gauč ktorý bol uprostred miestnosti položený tak, ako ho tu nechali sťahováci.

Zatvoril som oči, a snažil som sa sám seba presvedčiť že to buchnutie má racionálne vysvetlenie. Na druhú stranu to môže znamenať že je v dome zlodej, to by bolo racionálne, ale znepokojivé vysvetlenie.

Premýšľanie ma pomaly uspalo.

Po pár hodinách som sa znovu zobudil, a snažil som si prebrať myšlienky zo včerajška.

Bolo to divné ráno pretože som bol prespaný, a trochu ma bolela hlava. Slnko svietilo do miestnosti kde bol neporiadok z toho, ako som vyhadzoval veci z krabíc keď som hľadal ďalekohľad, a cítil som sa dosť nepríjemne.

Pomaly som išiel do kuchyne kde som mal krabicu z liekmi, a prehrabal som ju aby som našiel tie proti bolesti.

„Ja som sa včera ani neprezliekol?“ čudoval som sa a počas toho som prehrabával lieky.

V tom som zase počul hlasité buchnutie. Tento krát som ho počul dosť jasne, a vedel som že to išlo zo spodku domu takže zdroj musel byť v sklepe.

No namiesto toho aby som išiel rovno tam, rozhodol som sa ísť do garáže, a zobrať niečo čo by mi pomohlo sa ubrániť. Jediná vec čo sa hodilo ako provizorná sebaobrana bolo búracie kladivo, tak som ho vzal, a šiel som do sklepa.

Počas toho čo som pomaličky schádzal schody rozhliadal som sa, a dúfal že na nič nenarazím.

Keď som zostúpil zapol som svetlo, a uvidel som že prasklina na stĺpe je väčšia než bola deň predtým.

„Je tu niekto?..“ zakričal som, a kladivo som nachystal do útočnej pozície.

Všade bolo ticho. Keď som si všimol že nikde nikto nie je, rozhodol som sa ísť späť hore. Necítil som sa dosť odvážne preskúmavať ostatné miestnosti v sklepe, a navyše som vedel že tie ďalšie dvere boli zatknuté, takže som mal istotu že tam nikto nebude.

Keď som položil nohu na prvý schod, zase ozvalo hlasité buchnutie, a tento krát som vedel že to vychádza zo stĺpa.

Začal som si ho zase prezerať.

Kladivo som oprel o stenu, a po kúskoch som prstom odlamoval omietku na mieste kde bola prasknutá.

Po pár minútach bol kus omietky preč, a na tehlách ktoré boli očividne iné než tie ktoré boli po krajoch boli vyškrabané čudné znaky. Na tých pár tehlách ktoré boli iné, bolo znakov o niečo menej, a väčšina zle viditeľná.

Keď som si prezeral znaky, a snažil sa pochopiť čo znamenajú, zase sa ozval silný náraz z vnútra stĺpu, až mi prach vletel do očí.

Bol som vyľakaný zo silnej rany, ale bol som dosť zvedavý, tak som vzal do ruky kladivo. Napriahol som sa a udrel som celou silou do steny stĺpu.

Obvykle po takého nárazu sa tehly aspoň pohnú, ale v tomto prípade som odštipol iba časť jedného znaku, inak nič.

Čakal som ďalšie buchnutie, ale bolo úplné ticho. V tom sa z vrchu ozvalo tiché zvonenie.

Kladivo som nechal opreté o stenu, a išiel som rýchlo otvoriť dvere. Chcel som zistiť čo sa deje, tak som dúfal že rozhovor u dverí bude rýchly. Počas toho ako som išiel ku dverám som premýšľal či mám pokračovať v demolácii toho stĺpu, ale bolo vlastne jedno ako by som sa rozhodol. Proste som vedel že musím zistiť čo tam vydáva tie zvuky.

II. Miesto kam nepatríš

Otvoril som dvere, stály tam dvaja muži z dlhšími vlasmi, oblečený v čiernych kabátoch. Vyzerali ako 25 ročný členovia rockovej kapely z ich výrazoch v tvári bolo jasné že budú mať chovanie ako arogantný chlapi ktorý zabudli vyrásť z puberty. Takže na prvý pohlaď mi boli sympatický.

Než som sa stihol spýtať kto sú, ten čo bol blíž k dverám sa usmial a povedal. „Majiteľ?“

„Áno majiteľ, a čo potrebujete?“ odpovedal som celkom posmešne ako keby som sa snažil ukázať že nie sú jediný čo vedia vyzerať drsne.

„Sme tu lebo máme problém.. ide o bývalého majiteľa a ...“ v tom sa pozrel na toho druhého, usmial sa ešte viacej a dodal. „a.. jeho podnájomníka.“.

„Ani neviem kto tu býval, nepoznám ho, a podnájomník... toho nepoznám tiež.“

„Môžeme ísť ďalej? Preberieme to.“

„No, mne to je vlastne jedno. Poďte ďalej.“ pretože zvedavosť bola silnejšia, pozval som ich dnu, a navigoval ich do kuchyne.

Rozhodol som sa pre kuchyňu pretože tam bolo menej vecí, a nechcel som aby videli vyhadzané veci na zemi ktoré po včerajšej noci boli všade v obývacom pokoji.

„Položím Vám dve otázky. Nemáte jednu cigaretu, a prečo chcete so mnou prebrať nájomníka bývalého majiteľa?“ povedal som im po ceste do kuchyne.

„áno, mám... moment.“ ozval sa ten čo do vtedy mlčal.

Podal mi jednu cigaretu a keď som si chystal zapáliť tak mi sfúkol oheň zo zapaľovača a začal sa smiať. V tom ten druhý čo vyzeral ako jeho šéf, pretože vyzeral viac sebavedomý, vytiahol z kapse zapaľovač a zapálil ju.

„No ide o to, máme problém.. kedysi tu býval istý človek, úprimne nie veľmi priateľský... k nám. No a ten tu... čiste náhodne... možno, zamuroval jedného z nás v sklepe do steny.“ povedal úplne vážne a z kľudným hlasom ako keby sa mu to dialo každý deň.

„To sa stáva.“ odsekol som, a snažil som sa tváriť že o nič nejde.

Predpokladal som že si robí srandu, alebo je to len nejaké metafora. Radšej som moc nepremýšľal nad tým o čom hovoril, a o tom že to znie hrozne, skôr som stále chcel vedieť čo mi chce.

„No, stáva sa. Teda nám často.“ a začal sa smiať.

Potom sa chvíľu pozeral na jeho spoločníka a prikyvoval hlavou.

Obaja vyzerali že sa na tom čo hovoria zabávajú, ale potom zvážnel a dodal.

„Teraz vážne, ten čo tu býval bol lovec takých ako som ja, alebo on.“ a ukázal prstom sa toho ďalšieho.

„Dobre, mám dve možnosti. Prvá je spýtať sa na to aké drogy beriete a či vám ešte ostalo, alebo uveriť a brať to čo hovoríte vážne.“ povedal som z úsmevom na tvári, aby to neznelo že sa im vysmievam, ale pomaly som začal pochybovať o tom že chcú prebrať niečo vážne.

„Chápem... viem ako to znie. Ale, ako inak by som vedel že pravdepodobne počujete búchanie, možno tlmené kričanie, a podobne.“

Vtedy mi zmizol úsmev z tváre.

Od začiatku čo boli vo vnútri, mal som divný pocit. Ako keby som bol neporaziteľný, a nič ma nemôže zastaviť. Preto som sa rozhodol ich nevyhadzovať, mal som totiž pocit že to je všetko v poriadku. Po chvíli mlčania som sa konečne odhodlal povedať to, čo mi vŕtalo hlavou.

„Kto ste?“

Ten o kom som mal tušenie že je šéf, sklonil hlavu. Zhlboka sa nadýchol a pozrel sa na mňa.

„Na nás sa zakladajú mýty. Konkrétne tie časte o diabloch a démonoch. My sme pôvod tej predstavy, aj keď veľmi upravený a nepravdivý.“ povedal to bez mrknutia či pohnutia očí, a ten druhý sa pozeral tak isto.

„Tak dobre, Vy dvaja ste démoni?“ povedal som, ale len ťažko som to mohol brať vážne, keď už iba to ako to znelo spôsobovalo to že som nebral vážne už ani seba.

„Nie, a áno. To preberieme potom, teraz musím vyslobodiť niekoho dôležitého.“ po každé keď niečo povedal sa začal tváriť vážne, ale keď dohovoril začal sa usmievať.

Vyzeral trochu zákerne, ale presto dosť dôveryhodne. Nechcel som ho zdržovať, tak som ukázal prstom smerom na vchod do sklepa, a povedal som.

„No je asi v sklepe, teda... odtiaľ išiel ten hluk.“

„Ja viem že je v sklepe, vždy nás nechávajú tam.“ zase vyzeral ako keby išlo o úplne normálnu vec.

Keď zbehol schody, začal sa rozhliadať. Vyzeral že niečo hľadá, ale hneď ako uvidel kladivo a popadanú omietku, zakrútil hlavou.

„Takže zvedavosť bola silnejšia než zdravý rozum.“ povedal potichu tak ako keby si to to hovoril sám pre seba.

„Chcel som vedieť čo spôsobuje ten hluk... tak zdravý rozum vyhral.“ úmyselne som to povedal takým istým spôsobom ako on.

„Aspoň že nie som sám čo sa rozpráva sám zo sebou.“ dodal.

V tom vzal kladivo oprel si ho o rameno, otočil sa a pozrel sa na mňa stále z úsmevom na tvári.

„pokiaľ neodstrániš tie symbole nerozbiješ tú stenu, a aj keby, on by sa von nedostal.“.

Bolo mi jedno že mi začal tykať, skôr či neskôr by som s tým začal aj ja. Viacej ma znepokojovalo to že mám údajne v sklepe zamurovaného niekoho kto patrí medzi údajných diablov či démonov ktorý momentálne stoja v jednej miestnosti so mnou.

Nevedel som prečo, ale jemu som celkom veril. Choval sa ako keby vedel čo robí, a myslím si že keby išlo o vtip, dávno by to presiahlo hranicu zábavy.

chvíľu obchádzal stĺp dookola, potom sa zastavil, a dotkol sa nejakého miesta. To sa opakovalo asi päť minút, a potom sa zatváril ako keby niečo hľadal.

V tom sa napriahol, a udrel do steny.

Omietka sa rozletela všade po miestnosti. Cez prach nebolo vidieť vôbec nič, dokonca sa zdalo že z prachom je tam aj trochu dymu.

„To by sme mali.“ ozvalo sa z rozvíreného prachu.

Keď konečne ustal, uvidel som že stĺp je neporušený ale celá omietka bola preč. Na celom stĺpe bolo vidieť veľa znakov, niekde dva a niekde dokonca aj päť. Vôbec som nechápal význam tých symbolov, nebolo to písmo, označenie, nikdy som nič také nevidel.

Ten chlap znovu začal obchádzať stĺp, a potom sa pozrel na mňa. Usmial sa ako keby bol hrdý na to čo spravil, a potom znovu začal prehliadať znaky na stĺpe.

„Čo teraz?“ spýtal som sa.

„Musíme sa zbaviť tých symbolov, ale postupne. Jeden ako vidím je odstránený, takže všetky ktoré vyzerajú tak isto odstránime, nežne, a citlivo. Takže, máš ešte dve kladivá?“.

Bez zbytočných komentárov som sa išiel pozrieť do garáže či tam nie je ešte niečo čo by mohlo pomôcť. Našiel som tam len malé kladivo a sekeru. Ostatné náradie bolo ešte v krabiciach, a tieto veci boli jediné ktoré tu ostali po bývalom majiteľovi.

Rýchlo som sa vrátil za nimi, a uvidel som že už je pár symbolov odstránených. Jeden z nich bol opretý o stenu a pozeral sa na zem ako keby sa nič zaujímavé nedialo, a ten ktorý vyzeral ako šéf, obchádzal stĺp dokola, a vždy keď sa zastavil, udrel kladivom do miesta kde bol symbol ktorý chcel odstrániť.

„Já mám sekeru, ty si zober kladivo.“ a podal som tomu opretému kladivo.

„Kladivo?.. Kladivko!“ povedal, a obaja sa pozreli na mňa a začali sa znova smiať.

„Tento symbol čo vyzerá ako preškrtnuté X. ...Rozbi ho.“ ozval sa ten čo bol teoreticky šéf.

chvíľu sme rozbíjali symbole, a keď už ďalšie neboli povedal aby sme sa snažili rozbiť iný. Keď sa našiel aj ten, rozbíjali sme ďalšie a ďalšie. Takto to pokračovalo tak dlho pokiaľ na stene neostal iba jeden jediný symbol.

„Dáme si prestávku.“ povedal šéf a začal sa ešte zákernejšie usmievať, a pozerať sa na stĺp.

V tom sa ozvalo hlasité buchnutie.

„Provokácia, čistá forma umenia.“ dodal, a rozbil aj ten posledný symbol.

„Teraz budeme robiť čo?“ spýtal som sa.

On iba pokrčil ramenami a ukázal prstom na východ zo sklepa. Nechápal som o čo ide tak som vyšiel von, a oni so mnou.

Keď sme boli v kuchyni, šéf sa začala rozcvičoval, až do vtedy pokiaľ mu nepuklo v chrbte. Potom sa zhlboka nadýchol, a ukázal prstom na mňa.

„Tak, teraz treba vymyslieť taktiku. Je dosť možné že ten lovec tam nechal nejakú pascu, napríklad že ten stĺp drží celý strop a keď ho rozbijeme tak nás to zasype.“

„Dobre, rád by som si ešte zapálil, a potom by si mi mohol, stručne, povedať o čo ide.“ hneď ako som to dopovedal ten druhý mi dal cigaretu, a zapálil mi ju.

„Stručne? Ty máš veľmi skreslenú predstavu že sa to dá vysvetliť tak jednoducho. Ale dobre.“ a išiel si sadnúť na stoličku.

Znovu sa usmial na jeho spoločníka, a dodal.

„Takže, každá vec čo sa spojuje z mytológiou existuje. Iba v inej forme. Diabli, démoni, všetky formy strašidiel, a proste všetko čo znázorňuje to zlé, aj keď naozaj zlé nie je, to sme my. Anjeli, víly, a podobné nezmysle, sú oni, no.. tí ostatný. Všetko je založené na nás, a fakt je taký že všetko je úplná blbosť. Aj keď založená na realite. Tieto dve strany proti sebe bojujú. Vy to nazývate dobro a zlo, ale naozaj ide o to že ani dobro a ani zlo tam rolu nehraje. Jedna strana sa snaží ľudí získať cez duševnú útechu a my sa snažíme ľudí získať cez fyzické potešenie. Lenže duchovné šťastie sa odráža na tele, a fyzické potešenie sa odráža duševne, tak je dosť o tom istom. Máme pravidlá, a tie sa dodržujú. Problém je v tom že na ich strane sú Lovci. V histórii to boli lovci upírov, lovci démonov, a podobne. Ale naozaj išlo o to že iba zopár z nich malo naozaj pár trikov ako nás zabiť. Aj keď prevažovali tie ktoré boli skôr smiešne. V skratke, nikde v 18. storočí sa to zjednotilo a oni sa doslova spojili z tou druhou stranou.“ keď skončil, mykol ramenami tak, ako keby o nič nešlo.

Bol som prekvapený, ale z nejakého dôvodu som mu veril aj keď to nedávalo zmysel. Vedel som že zachádza do detailov len preto, že chce toho povedať viac. V hlave mi vŕtalo mnoho vecí, tak som sa ho odhodlal spýtať.

„Dobre, to je zaujímavé, ale... ešte pár otázok, prečo...“ ani som to nestihol dopovedať pretože ukázal prstom, ako na znak toho aby som bol ticho.

„Všetky náboženstvá sú iba prispôsobené tak aby boli ideálne pre danú kultúru. Takže všetky sú pravdivé, ale omotané do veľmi prehnaných... zbytočností. Pravda je že v každej svätej knihe je toto zakódované, ale to by ľudia museli začať myslieť. Tí čo na to prídu sa po väčšinu pridajú na ich stranu, takže nás je menej. My môžeme ľudí dostávať na našu stranu IBA tak že ich verbujeme po jednom. Je to ne fér, ale tak to proste je. Oni majú poskokov, až potom členov, ale my ale verbujeme priamo medzi nás. Takže sme silnejší, to tiež nie je fér. Vlastne, týmto je to remíza a to znamená že to fér je.“ dopovedal, a začal niečo hľadať v kapsách.

„Chápem...“ zase som nestihol dopovedať lebo ma prerušil.

„Nechápeš, teda... chápeš ale nevieš všetko. Zabiť nás nemôžu lebo to sa smie len keď sme vo vojne, tak nás obvykle nechajú zamurovaných alebo pochovaných zaživa. Kedysi nás zabiť mohli pretože bola vojna. Tá skončila, a teraz má byť posledná. kto vyhraje... no čo s tým kto vyhraje to nie je podstatné, problém je s tým kto prehraje. Trest je vyhnanstvo. Čo sa tým myslí to neviem. Prečo bol vopred stanovený počet vojen, neviem. A teraz v rýchlosti odpoviem na ostatné otázky ktoré určite máš. Existuje mnoho vecí o ktorých nevieš, a buď rád. To je všetko.“ povedal úplne kľudným hlasom, a potom vytiahol z kapse fotografiu.

Bola čiernobiela a na nej bol on, a na pravo od neho stál muž. Obaja na fotografii sa tvárili dosť neprítomne, a podla oblečenia tá fotografia musela vzniknúť najmenej pred štyridsiatimi rokmi.

„To je on? Ten, v stĺpe?“ ukázal som na toho druhého na fotografii.

„Nie. Čo myslíš? Prečo by som ti ukazoval fotku niekoho cudzieho?“ a zase sa začali obaja smiať.

Stále vyzerali dôveryhodne, aj keď úprimne som si uvedomoval že to čo hovorí je dosť šialené. Vlastne som stále nepochopil prečo som im začal veriť. Proste som vedel že im veriť môžem.

Po chvíli premýšľania, ma prerušil jeho dodatok.

„No, aby som to uzavrel. Asi ti je jasné že ti to všetko hovorím preto lebo si myslím že sa k nám pridáš. Teda budeš asi musieť, ale tak ako to vidím asi aj chceš.“.

„Tak to si musím rozmyslieť.“ povedal som, ale bol som už rozhodnutý.

Život bude pravdepodobne zaujímavejší, a spontánne rozhodnutia sú občas tie najlepšie.

„Beriem!“ spokojne som prijal ponuku.

„Páči sa mi tvoje dlhé rozhodovanie. Lenže najprv musíme oslobodiť jeho. Ten ťa príme a vysvetlí ti všetko ostatné.“

Chvíľu potom mlčal a pozeral sa na zem ako keby ho niečo trápilo. V tom sa rýchlo postavil z stoličky, a ukázal smerom k dverám do sklepa. Dosť sa ponáhľal do sklepa, ako keby na niečo zabudol.

Pretože som už bol zasvätený do situácie, vedel som že musím ísť za ním.

Dobehol som ho až v sklepe, kde som uvidel ako drží kladivo v ruke, a naprahuje sa k úderu.

„Čo myslíš? Je tam pasca alebo nie?“ spýtal sa a počas toho sa zase usmieval ako keby mu patril celý svet.

Vedel som že sa ma to pýta lebo je dávno rozhodnutý, asi bol zvedavý na môj názor, alebo to bola len rečnícka otázka.

„Preraz to.“ odpovedal som, a cítil som že sa usmievam takým istým spôsobom ako on.

Napriahol sa ešte viacej, a udrel do múru. Ozval sa hlasitý náraz, a všade sa znova rozvíril prach. Tento krát bolo jasné že prerazil stenu pretože bolo počuť padanie tehál.

Pár krát som počul odplúvanie, a občas aj sprosté slovo. Keď pomaly upadal prach, konečne som uvidel čo sa skrývalo v stĺpe.

Cez dieru bolo vidieť postavu. Dlhé čierne vlasy zakrývali jeho tvár, roztrhaná čierna košeľa a putá z tými istými symbolmi čo boli na stene. To bolo všetko čo bolo vidieť.

Na okamih som myslel že je mŕtvi, ale po potom povedal.

„Kde ste boli tak dlho?“

„pokiaľ nie sme pozvaný, proste nemôžeme ísť nikam. Ale to vieš. No, a keď tento dom vlastnil Lovec bolo by asi ťažké dostať povolenie sem ísť a zachrániť ťa.“ odpovedal mu ten o ktorom som si stále myslel že je šéf, aj keď teraz bolo jasné že nebol.

„Bol som tu 11 rokov.“ povedal zase ten z stĺpu.

Mal veľmi hlboký hlas, a aj keď rozprával nahlas znelo to ako keby šeptal.

V tom ten o ktorom som si myslel že je šéf, udrel kladivom ešte raz do spodnej časti múru ktorý tam ešte ostal.

Vtedy som uvidel ako z jeho pút idú reťaze ktoré smerujú do podlahy, kde boli zaliate betónom. Boli tak krátke že nebolo možné aby sa narovnal.

Keď som si predstavil že tam bol 11 rokov v takejto polohe, začal som byť zvedavý čo spravil. Určite to muselo mať dôvod, ale uvážil som že bude lepšie sa nepýtať.

Premýšľal som ako je vôbec možné že tam bol celú dobu bez jedla, vody, a vzduchu. Vtedy som si začal uvedomovať že to je dôkaz že tí dvaja hovoria naozaj pravdu, ale strach som aj tak nemal.

Počas toho čo som si dával v hlave veci dokopy, prerezali mu reťaze. Nevšimol som si ako, ale putá mu ostali na rukách. V tom sa ten, koho som považoval za šéfa, postavil predo mňa, a potichu povedal.

„Vieš čo, lepšie bude keď nás tu necháš chvíľu osamote. Potrebujeme mu niečo vysvetliť.“

Bez slov som sa otočil a išiel som do obývacieho pokoja. Sadol som si, a snažil som sa zachytiť aspoň niečo o čom hovoria. Lenže aj keď som dvere do sklepa nechal otvorené, nepočul som nič.

Sledoval som hodiny na stene, a stále sa mi v hlave vynárala myšlienka na to že keď hovoria pravdu tak to znamená že mám v sklepe dvoch démonov, diablov alebo niečo také, a k tomu niekoho ďalšieho ktorý je asi vážne nebezpečný, pretože je jasné že ten kto ho zamuroval mal asi dôvod to urobiť. Pozrel som sa znovu na hodiny, aj keď sa zdalo že ubehlo pár minút, už to bola viacej ako hodina.

„Dobre prebrali sme tvoju situáciu.“ ozvalo sa mi spoza chrbta.

Rýchlo som sa postavil a otočil. Stály tam všetci, a ten čo bol zamurovaný v stĺpe stál uprostred. Veľmi ma šokovalo to že mal na sebe stále tie putá, len teraz už to boli skôr mohutné náramky.

„Moju situáciu?“ rýchlo som to povedal tak, aby si nevšimli že som ostal na chvíľu vystrašený z toho, že som ich nepočul prichádzať.

„Chceš byť jeden z nás. Hodíš sa na to?“ povedal ten zo stĺpa, zase tým hlbokým a hlasitým šepotom.

„Neviem, proste rozhodol som sa tak. A bolo mi povedané že musím.“

„Musíš pretože to že existujeme je tajomstvo. Ľudia o nás vedia, ale nesmú mať dôkaz. Len neviem či spĺňaš predpoklady.“

„Spĺňa. Skontrolovali sme ho ešte predtým než sme sem prišli.“ povedal šéf, a stále sa pozeral na mňa z úsmevom na tvári.

Radšej som nepoukazoval na to že práve povedal že ma skontrolovali, nech už to znamená čo chce.

„Musíme ísť. Premena na jedného z nás trvá približne tri dni, dám ti knihu z všetkými informáciami ktoré budeš potrebovať.“ každé slovo ktoré povedal znelo ako keby rozprával stroj, pomaly a bez emócií.

„Tú knihu mám v aute.“ ozval sa šéf, a vyšiel von z domu.

Potom znovu pokračoval ten zo stĺpa.

„Prvý deň sa nič diať nebude, druhý deň začne premena a tretí deň prídu halucinácie a únava. Telo sa začne prispôsobovať na zmeny. Je možné že počas premeny príde aj chvíľa kedy uvidíš budúcnosť, niekedy aj mesiace či roky dopredu. “ hovoril to tak, ako keby to všetko bolo úplne normálne.

Tak isto ako ten koho som považoval za šéfa, aj on hovoril veci ktoré boli divné, ale aj tak sa choval ako keby to videl každý deň.

„Tu je tá kniha.“ a podal mi ju.

Bol som taký rozrušený že som si ani nevšimol kedy sa vrátil späť.

„Čítaj ju postupne.“ dodal.

„Postupne?“ spýtal som sa, pretože som si nebol istý ako to myslel, a je lepšie sa v takejto situácii informovať najlepšie ako to ide.

„Každú stranu musíš prečítať a pochopiť, pokiaľ ju nepochopíš ďalšia strana bude prázdna. Tá kniha to vie. Po prečítaní sa predchádzajúca strana zmaže. No... nakoniec bude test, ale to uvidíš. Keď niekedy nájdeš ďalšieho ktorý by sa mohol pridať k nám, tú knihu mu dáš. Nestrať ju. Je ich síce veľa, ale ty máš iba jednu.“ povedal zase šéf.

V tom ten čo bol zamurovaný v stĺpe ukázal prstom na dvere a všetci išli bez slova za ním.

„Tak približne za tri dni sa vrátime.“ dodal šéf zase z úsmevom na tvári, a u dverí mi začal mávať.

Stále som ho považoval za šéfa, ale keby aj bol šéf, nevedel som kto potom bol ten druhý.

Sadol som si na gauč, a pred seba som položil knihu ktorú mi dali. Nechápal som ako je možné že príde nejaká premena kvôli knihe, ale to nebola jediná veci ktorú som nechápal, takže mi to až tak divné neprišlo.

Bola celkom tenká, malá a celá čierna. Nebol na nej žiadny nápis, a cítil som z nej niečo ako pleseň.

Trvalo mi asi 10 minút než som pozbieral odvahu ju otvoriť.

Na úvodnej strane boli listy červené, u krajoch tmavo, a uprostred bledočervené. Pretočil som stranu aby som sa konečne dostal k textu, a tam sa odtiene červenej vymenili. V tom sa z prázdnej strany vynoril jedna veta. Bol čiernim napísaný nadpis: NÁSLEDUJ MA NA MIESTO KAM NEPATRÍŠ.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

I. Staré tajomstvá

II. Miesto kam nepatríš