Copyright © 2014 by Tamara McKinley

Translation © Blažena Kukulišová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SAVANNAH WINDS

přeložila Blažena Kukulišová

Redakční úprava Blanka Sýkorová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-057-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-189-9 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Prolog

savana v Gulf Country, 1951

Annie Somervilleová zvedla dcerku Lily a přitiskla si ji pevně k boku. Annie už jen tak něco nevyděsilo – život v australské Gulf Country vyžadoval odvahu a houževnatost –,ale dnes ráno bylo všechno jinak. Od chvíle, kdy se probudila, se nedokázala zbavit úporného strachu.

Do ticha za úsvitu se dunivě ozvalo burácení spitfiru, ženoucího se po hliněné ranveji, odkud se letadlo vzneslo na nebe. Annie a její dvouletá holčička si zastínily oči před mračnem prachu a dívaly se za spitfirem, dokud se neztratil ve velkém tmavém srdci obrovského pásu mraků, který se za svítání objevil. Legendární Morning Glory, válcovitá oblaka, se prostírala od severního až k jižnímu obzoru, vrhala stín na rozlehlou savanu, valila se jako věčná, nelámající se vlna, jejíž hřeben se třpytil a pableskoval křišťálovými kapkami ledu, co se na ní zachytily při pouti Carpentarským zálivem.

Všechna ta krása ale Annie děsila a ona sevřela dítě ještě pevněji, když ve zvířeném monstru pátrala očima po letadle a tiše se modlila, čím dál vystrašenější a s bušícím srdcem.

Tamhle je, malá tečka, co jede po vlně, klesá a zase stoupá, otáčí se jako letadélko na hraní, žene se bezstarostně podél hřebene, nevnímá nebezpečí.

Annie si uměla snadno představit, jak se v kokpitu její muž směje radostí, že dosáhl toho, o čem tak dlouho snil. Jak by mohl rozumět jejím obavám a bezmoci? Spitfire s bitevními šrámy a statečný muž, který v něm se ztřeštěnou odvahou letí, byli oproti mocným oblakům jako smítko ve větru.

Spitfire se naklonil a vrhl se střemhlav zpátky do mraku. Annie se zatajeným dechem čekala, až se znovu vynoří – ale oblak se rozplýval a mizel; na tiché, prázdné obloze z něj zůstaly jen třpytivé chomáčky na vzdáleném horizontu.

1

Brisbane, 2000

Fleur si dala s večeří mimořádnou práci – věděla, že se Greg vrátí z nemocnice unavený a vyhládlý po dalším dlouhém, rušném dni na operačním sále. Sama ale z jídla, připraveného s takovou láskou, nesnědla skoro nic: byla příliš nervózní, neměla vůbec apetit. Odstrčila talíř, upíjela vychlazené chardonnay a s potěšením se dívala, jak jí on.

Devětatřicetiletý Greg Mackenzie se sportovní postavou vypadal spíš jako rocková hvězda než uznávaný dětský chirurg. Měl široká ramena a pevné břicho a jeho pohledný obličej rámovala kštice světlých vlasů, které se mu vlnily přes uši. Ale nejvíc ze všeho ji před třemi lety upoutaly Gregovy oči, zelené jako letní moře a lemované dlouhými, hustými řasami. Čišela z nich podmanivá, nebezpečná smyslnost, jíž se nedalo odolat.

Když ji požádal, ať se k němu nastěhuje, dost ji to překvapilo: chodili spolu bezmála rok a skoro se vzdávala naděje, že by mohli mít společnou budoucnost. Greg se do té doby úporně snažil udržet si nezávislost – poháněla ho ctižádost dokázat něco ve stresujícím, někdy až srdcervoucím světě dětské chirurgie – a na jiné závazky zbývalo v jeho životě málo prostoru. Teď už spolu žili téměř tři roky, a přestože život s Gregem nebyl vždycky snadný kvůli jeho náročné práci a neochotě mluvit o její rostoucí touze založit rodinu, Fleur ho čím dál víc neochvějně milovala.

Greg si všiml, že se na něj dívá, a vzápětí postřehl, že se ani nedotkla jídla. „Ach, Fleur,“ povzdechl si. „Pořád se trápíš ohledně práce?“

Přikývla a nechala spadnout do obličeje dlouhé tmavé vlasy, aby neviděl, že jí do očí nečekaně vhrkly slzy.

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „Určitě všechno dobře dopadne,“ prohlásil kategoricky. „Oz Architects je velká firma s dobrou pověstí. Nepůjde ke dnu, uvidíš.“

Fleur by s ním chtěla sdílet optimismus, ale nálada v kanceláři se poslední dobou změnila, visela tam stísněnost a nic ji nedokázalo rozptýlit. Už celé měsíce se šířily dohady a nabývaly na intenzitě s tím, jak se odkládaly projekty, zaměstnanci odcházeli a do té doby věrní klienti přecházeli ke konkurenci. Chabě se na Grega usmála, a když se znovu pustil do steaku, znovu se trochu napila vína.

„Nejspíš bych našla práci jinde,“ zašeptala a zvedla ubrousek, „ale pro tuhle firmu dělám od promoce, hodně mi toho dala, dařilo se mi tam. Připadalo by mi neloajální odejít jen kvůli tomu, co se proslýchá, a pořád tak docela nevěřím, že zkrachujeme.“

Greg odstrčil prázdný talíř a přikryl jí teplou rukou neklidné prsty. „Nemá smysl se tím stresovat, Fleur,“ řekl tiše. „O firmě rozhodují jiní, nemůžeš s tím nic dělat. I kdyby se položila, jsi skvělá architektka a určitě nezůstaneš dlouho bez práce, to vím skoro jistě.“

Bezděky se usmála tomu, jak neochvějně věří v její schopnosti. „Je mi čtyřiatřicet, jsem trochu stará na to, abych chodila na pracák a brala podporu,“ ušklíbla se.

Greg se zvedl ze židle, obešel stůl a sevřel ji ve vroucím objetí. „Jen se lituješ,“ zamumlal kousek od její tváře.

Mlčky přiznala, že se cítí sklesle, a přitiskla se k němu. Vyrovnaný tlukot jeho srdce ji uklidňoval; nadechla se Gregovy čisté, svěží vůně a čerpala z jeho síly. Byl její spřízněná duše, pevná opora; i kdyby se vody života rozbouřily, on bude vždycky pevná kotva.

„Vím, že se na tebe můžu spolehnout. Už je mi líp,“ zašeptala mu do rtů.

Láskyplně ji políbil, pevně ji objal a pak ji plácl po zadku. „Bezva.“ Podíval se na ni a zeširoka se usmál. „Nějak se to vyvrbí, Fleur, jako vždycky – a kdo ví? Možná z toho vznikne něco ještě většího a lepšího.“

Fleur se dívala, jak Greg sklízí nádobí. „Nejsem si jistá, jestli chci něco většího a lepšího,“ pronesla váhavě. „Svou práci miluju, ale od té doby, co jsem začínala, se mé priority změnily. Už mě tolik neláká představa, že bych se měla drát dopředu a uspět v tvrdé konkurenci.“

Greg položil talíře na odkapávací plochu z nerezové oceli, otočil se a zamračeně na ni pohlédl. „Svou pozici sis vydřela, nebylo snadné se dopracovat tam, kde jsi,“ řekl. „Snad se teď nechceš všeho vzdát?“

Fleur cítila, jak jí zběsile tluče srdce; tohle bylo ošemetné téma plné úskalí, jak se už několikrát přesvědčila. Když nebude opatrná, jen se zase pohádají. „Jen jsem myslela,“ špitla, „že kdyby to zítra neproběhlo dobře, můžu si na pár měsíců vzít volno a popřemýšlet.“

Greg, skloněný nad žulovou kuchyňskou linkou, se na ni podíval a překřížil paže. „O čem?“ zeptal se opatrně.

Fleur se zhluboka nadechla. „Je mi čtyřiatřicet, Gregu,“ řekla tiše. „Víš přesně, o co mi jde.“

Svěsil ramena a sklonil hlavu. „Přestaň, Fleur,“ povzdechl si. „O dětech a rodičovství jsme toho napovídali víc než dost. Nechci se s tebou hádat.“

„Já s tebou taky ne,“ odpověděla, přistoupila k němu a váhavě ho vzala za ruku. „Ale čas letí tak rychle, Gregu, a hrozně se bojím, že by už brzy mohlo být na založení rodiny pozdě.“

„Nemůžeme mít děti, jsme v jednom kole,“ namítl. „Mám na starosti celé oddělení dětské chirurgie a ty budeš buď hledat novou práci, nebo tě pohltí nějaký nový stavební projekt.“

„Nemusím si hledat zaměstnání – rozhodně ne hned – a až se budu chtít vrátit k práci, můžu dělat na zkrácený úvazek a najít někde poblíž dobré jesle.“

„Mít děti není jen tak, Fleur. Musíš se jim věnovat naplno, ne je hodit na krk cizím lidem, až ti začnou být na obtíž.“ Odstrčil její ruku a šel k otevřeným skleněným dveřím, které vedly na terasu podstřešního bytu.

Fleur zápolila s nejistotou. „Tak nebudu pracovat vůbec,“ hlesla. „Můžeme si dovolit žít jen z tvého platu, pokud se přestěhujeme do menšího bytu.“

„Mám to tady rád,“ zareptal s pohledem upřeným na osvětlené panorama města Brisbane o dvanáct pater níž. Vyšel ven do příjemně teplého večera začátku léta a zamyšleně si prohlížel výhled ze vzdáleného konce terasy.

Fleur se k němu připojila a krátce stočila pohled na třpytící se město pod nimi. „Já taky,“ řekla, „ale jestli přijdu o práci, tenhle byt si už nebudeme moci dovolit – a beztak by z něj nebyl moc vhodný domov pro rodinu, nemyslíš?“

„Ani jím neměl být.“ Zjihle se k ní otočil. Objal ji kolem ramen, přitáhl ji k sobě a jemně opřel bradu o vršek její hlavy. „Bydlíme tady, protože jsme přímo v srdci města, kde máme dobré společenské vyžití – a taky jsme blízko u nemocnice. Můžu si snadno dovolit udržet nás nad vodou, než si najdeš novou práci, Fleur.“

Vzhlédla a zlehka mu přejela prsty po strništi na bradě. „O tom nepochybuju,“ řekla, „a samozřejmě si cením toho, jak báječně si tady žijeme. Je ale na čase, abychom přemýšleli o budoucnosti, miláčku, a promluvili si o tom, proč vlastně nechceš mít rodinu.“

Greg od ní ustoupil a znovu se zakabonil. „Promiň, Fleur, myslel jsem, že když jsme se sem nastěhovali, dal jsem ti jasně najevo, že nemám v úmyslu mít děti.“

„Vím, žes to kdysi říkal,“ přiznala, „ale myslela jsem, že změníš názor, až si uvědomíš, jak moc se k sobě hodíme a že bychom našemu děťátku mohli dopřát láskyplný domov.“

„Nikdy jsem ti nedal důvod k domněnce, že někdy změním stanovisko,“ prohlásil kategoricky.

Fleur by mohla přísahat, že se pod ní pohnul celý dům; srdce se jí zhouplo, do očí se jí draly slzy a lámal se jí hlas. „Ale doufala jsem, že k tomu dojde. A opravdu jsem věřila, že až se lépe poznáme, zvykneš si na tu představu.“

Nabral zhluboka dech a s povzdechem si nepřítomně prohrábl vlasy. „Miluju tě, Fleur. Jsem s tebou hrozně rád, líbí se mi probouzet se každé ráno vedle tebe, ale nechci dítě. Všechno by zkazilo.“

Odtáhla se od něj. „Ale dítě je dar, důkaz naší lásky a vzájemné oddanosti. Ještě víc nás spojí, dá nám mnohem víc než tohle všechno.“ Ukázala mávnutím ruky na byt a výhled.

Vrazil ruce do kapes kalhot a zachmuřil se. „To se ti snadno říká, když jsi nikdy nepoznala, jak je těžké žít bez veškerých požitků. Dítě potřebuje dva rodiče, kteří se o ně budou starat, vést je a ochraňovat. Vyčerpá tě a rozdělí nás svými nároky – spoutá tě a změní.“

Fleur přes slzy málem neviděla, ale nemínila dopustit, aby se jí vyhrnuly z očí. „Ovšemže ne,“ hlesla. „To, že ty nemáš žádnou rodinu a ta moje není kdovíjak soudržná, přece neznamená, že nemůžeme být dobří a milující rodiče. Dítě nás semkne,“ naléhala a zoufale se snažila přesvědčit ho o své pravdě.

Zjevně se pokusil udržet situaci pod kontrolou, ale pulz na krku mu divoce bušil, mluvil příkrým tónem a z očí mu čišelo odhodlání. „Ne, věř mi,“ prohlásil zarputile. „A nesnaž se mě přesvědčovat o opaku. Žádné děti nebudou, Fleur.“

Svět jako by se zakymácel. „Žádné děti?“ zašeptala. „Nikdy?“

Zavrtěl hlavou s náznakem lítosti, která se neodrážela v jeho rezolutním pohledu. „Vím, že jsi teď zklamaná,“ řekl pevně, „ale budeš mi děkovat, až se v příštích letech tvoje kariéra rozjede a začneš získávat ceny za své architektonické návrhy.“

Roztřásla se, šokovaná úporností jeho námitek. „Odpíráš mi to jediné, o co jsem tě kdy žádala,“ hlesla. „Tak mi teď nevykládej nesmysly o tom, jak budu vděčná. To si vyprošuju!“

„Promiň. Asi to vyznělo jinak, než jsem chtěl,“ odsekl hněvivě. „Ale jistě sama vidíš, jak by pro nás bylo nepraktické mít dítě.“ Znovu si vjel prsty do vlasů, zjevně hledal slova, jimiž by ji uklidnil. „Jsem pořád v nemocnici. Tebe brzy čeká spousta práce s novými stavebními projekty, budeš na ně muset dohlížet. Všechno mít nemůžeš, Fleur.“

„Nežádám o všechno,“ řekla přes slzy, které jí už bez zábran stékaly po obličeji.

Vzal ji do náruče a objímal ji, zatímco vzlykala. „Ach, Fleur, to mě moc mrzí. Příčí se mi takhle tě zraňovat, ale myslel jsem, že bereš věci tak, jak jsou.“

Odtáhla se a viděla v jeho výrazu stejnou trýzeň, jakou sama pociťovala. „Přece o tom nemluvíme poprvé – víš, že bych chtěla mít dítě.“

„A ty víš od začátku, že já děti nechci.“ Přerývaně povzdechl. „Přiznej si to, Fleur, rozhodla ses ignorovat, co ti říkám, a dál doufat. A teď to dospělo až sem. Opravdu mě mrzí, že se trápíš, ale nezměním názor.“

„Nerozumím tomu,“ namítla. „Říkáš, že mě miluješ a nechceš mě zraňovat, ale přitom mi s každým slovem víc ubližuješ.“

„Ach, Fleur… nevím, co mám dělat, aby zas mezi námi bylo všechno v pořádku.“

Podívala se na něj. „Můžeš mi pro začátek vysvětlit, jaký máš ve skutečnosti důvod být tak zarputilý ohledně dětí. A nevymlouvej se na spoustu práce, nevykládej mi, že nejsme ve vhodném bytě nebo že by z nás byli špatní rodiče, protože tohle je podle mě jen zástěrka pro něco, co má mnohem hlubší kořeny.“

Sklonil hlavu. „Jsme oba příliš rozrušení, abychom to dnes dál řešili,“ řekl tiše a podal jí ruku. „Nechme toho a pojďme spát.“

Nevšímala si jeho gesta a vrátila se do velkého otevřeného prostoru hlavní místnosti, sloužící jako kuchyně, jídelna a obývací pokoj. Nesnesla pomyšlení, že by měla ležet vedle něj, tisknout se k němu a cítit, jak ji objímá. „Potřebuju čas k přemýšlení,“ odpověděla. „Přespím v pokoji pro hosty.“

Než došla ke dveřím ložnice, vzal ji za ruku a zadržel ji. „Tohle nedělej, Fleur. Prosím, miláčku.“

„Promiň, Gregu. Dnes už nechci o ničem mluvit, prosím, neztěžuj mi to ještě víc.“ Než za sebou zavřela, zahlédla na chvíli jeho raněný výraz. Věděla, že toho ani jeden z nich v noci moc nenaspí.

***

Stůl byl sklizený a použité nádobí naskládané v myčce, ale Greg nikde; asi brzy ráno odjel do nemocnice – bezpochyby aby se vyhnul dalšímu konfliktu. Fleur se svým způsobem ulevilo, protože si po bezesné noci, plné trýznivých myšlenek a pocitů, připadala vyčerpaně a ze všeho nejméně si přála za ně oba, aby pokračovali v hádce, která jí připadala bezvýchodná.

Osprchovala se, oblékla, pečlivě se nalíčila, aby zamaskovala stopy nevyspání, a vrátila se do kuchyně uvařit konvici silné kávy. U kávovaru ležel vzkaz od Grega.

Drahoušku Fleur, tisíckrát se omlouvám za bolest, kterou Ti působím. Večer si promluvíme, pak možná pochopíš, proč mám tak vyhraněné pocity – a snad mi odpustíš.

Miluju Tě, Greg.

P.S. Hodně štěstí v práci.

Při vaření kávy jí hrozilo, že se znovu rozpláče; rychle zamrkala, aby zahnala slzy zpátky, a snažila se soustředit na ranní jednání, které jí najednou nepřipadalo ani trochu důležité. Jistě, mohou o tom s Gregem mluvit, bylo ale zřejmé, že pokud chtějí ve vztahu pokračovat, jeden z nich musí změnit názor. Žádal od ní strašnou oběť, a pokud nebude ochotný podvolit se tomu, co chce ona, bude ji čekat velice těžké rozhodování.

Při pití silné černé kávy se jí hlavou honily mučivé myšlenky. Upřeně hleděla z oken s tabulovými skly ke vzdálenému horizontu, kde se v ranním slunci třpytila hora Coot-tha.

Byl to impozantní výhled, ale v prostorném tichém bytě se najednou cítila stísněně – jako by se stěny kolem ní uzavíraly. Dopila kávu a spěšně sjela do podzemního parkoviště, nasedla do své mazdy roadsteru a rychle se rozjela do města.

Zaparkovala ve vyhrazeném prostoru za kancelářemi Oz Architects, vzala si kabelku, kufřík a laptop, dlouze a zhluboka se nadechla a zdráhavě vysedla z vozu.

„Ahoj, Fleur. Jak se vede?“ Jason Delaney, oděný do tepláků, krátkého nátělníku a černého šátku stěží popadal dech.

Fleur se na kolegu usmála. „Moc dobře ne,“ řekla a zlaté náramky na jejím útlém zápěstí zachrastily, když si odhrnula vlasy dozadu a upravila límec saka. „Dělám si starosti kvůli dnešnímu jednání.“

Jason přestal klusat na místě a v pohledném obličeji se mu usadil zarmoucený výraz. „Ty máme všichni. Co myslíš, Fleur? Půjdeme ke dnu?“

„Doufám, že ne,“ hlesla a se zvučným klapáním vysokých podpatků o dláždění zamířila ke kancelářské budově. „S Gregem splácíme vysokou hypotéku a čtyřiatřicet let není dobrý věk na to, zůstat bez práce.“

„Já myslel, že Grega nedávno povýšili na chirurga konzultanta. Určitě vydělává dost, aby vás nějakou dobu udržel nad vodou.“

Fleur s ním nemínila probírat svou finanční situaci. Jason byl v práci její nejlepší kamarád a nejspíš to myslel dobře, ale rád šířil pomluvy. Zadala bezpečnostní kód, strčila do dveří a zamířila do společné kanceláře v přízemí. Vešla do rozlehlého bílého prostoru plného psacích stolů, kreslicích prken a kartotéčních skříněk, rozsvítila a položila na svůj stůl naditou aktovku a těžký laptop.

„Dokud neznáme fakta, nemá smysl něčeho se dohadovat,“ řekla tiše. „Oz Architects je velká firma a musíme doufat, že tuhle nejnovější bouřku přestojí.“

Jason si sundal šátek, strčil ho do kapsy a přeložil svalnaté paže přes pevnou hruď. „No, já už si začal hledat něco jiného, čistě pro případ. Nedá se čekat, že by mě Enrique ponechal v luxusní zahálce, jakkoli by se mi to líbilo.“ Mrkl na své nápadné náramkové hodinky. „Radši sebou mrsknu a půjdu se hodit do gala, než se dostaví mocipáni.“

Vyšel z kanceláře do šaten a Fleur se usmála. Ať se cítila jakkoli sklesle, Jason jí uměl vždycky zvednout náladu, ale tentokrát svým optimismem nedokázal zapudit vzpomínku na osamělou noc beze spánku, kterou strávila v pokoji pro hosty s trýznivými myšlenkami a rozjitřenými emocemi.

Sundala si sako a ztěžka se posadila na kožené křesílko, obklopená poněkud tíživým tichem prázdné kanceláře. Nijak nezmírnilo nejistotu, co ji dnes čeká, a oddechla si, jakmile slyšela přicházet další zaměstnance. Svázala si vlasy do uzlu a snažila se radostně je vítat, když se hrnuli dovnitř a všechen ten rámus a hluk rozbil zlověstný klid. Jediným námětem hovoru bylo nadcházející jednání, a s blížící se desátou hodinou hovor utichal a napětí stoupalo.

„Co takhle přidat se k nám a jít utopit smutky do baru, Fleur?“

Zavrtěla hlavou. „Chci domů, Jasone,“ řekla, když pod bedlivým dohledem zřízence sbalila zbytky svých osobních věcí do lepenkové krabice a oblékla si sako.

„Ale Greg ještě bude v nemocnici,“ podotkl. „V takových chvílích bys neměla být sama.“ Stočil pohled k urostlému strážci postávajícímu opodál; muž si poklepal na hodinky a Jason přikývl. „Pojď, Fleur,“ pobízel ji.

Odolávala jeho pokusům dostat ji z kanceláře, potřebovala chvíli ticha, aby se s tím vším vyrovnala. „Pracuju pro tuhle společnost deset let,“ zašeptala a naposledy se posadila za stůl. „Měla jsem dobré postavení, před pár měsíci mě povýšili. Jak mohli něco takového udělat?“

„Chamtivost,“ odpověděl kousavě Jason. „Nechali se načapat při podplácení developerů a politiků a ještě situaci zhoršili podfuky v účetnictví. Není divu, že jsme teď všichni bez práce.“

„Tak velká firma. Copak jim to bylo zapotřebí?“

Sáhl po její krabici a položil ji na svou. „Kdoví? Jsme na dlažbě a nemáme sebemenší šanci na odstupné. Nejradši bych ty prevíty postřílel.“

Navzdory všemu se zachichotala a zvedla se na nohy. Procházeli kolem spěšně vyklizených stolů, kartotéčních skříněk, z nichž se valily stohy papírů, opuštěných kreslicích prken, grafů a zmenšených maket projektů, které už nikdo nedokončí. Někdejší kancelář špičkových architektů teď obklopila aura opuštění.

Soudní zřízenec jim otevřel dveře a rázně za nimi zamkl.

Fleur naložila krabici do kufru svého vozu a Jason ji objal. „Opravdu nechceš jít do hospody? Zvu tě.“

Vyprostila se z jeho objetí. „Máme dnes s Gregem nějaké plány, ale díky za pozvání.“

„Jo takhle,“ nadzvedl žertovně obočí.

Došlo jí, co má na mysli, ale neuvedla to na správnou míru. Byl nejlepší kamarád, jakého může žena mít, a věděla, že se jí po něm bude stýskat, ale některé věci považovala za příliš osobní, než aby se o ně s kýmkoli dělila. Stoupla si na špičky a zlehka ho políbila na hladkou tvář s vůní Paco Rabanne. „Ozvi se, Jasone,“ řekla, „a dej vědět, kdyby ses dozvěděl o nějakých dobrých pracovních příležitostech.“

Fleur jela k řece Brisbane a podstřešnímu bytu s výhledem na ni. Přijít o práci tak brzy po drtivé hádce s Gregem bylo jako další malá smrt; připadala si otupěle, osamělá a znejistělá ohledně všeho, co kdysi považovala za naprostou samozřejmost.

Prudká horká sprcha ji zčásti pozvedla na duchu, a když se znovu nalíčila a převlékla do propínacích letních šatů z příjemného materiálu, cítila se optimističtěji. U Oz Architects předvedla, co umí, jistě brzy najde nové uplatnění – třeba v nějaké menší, zavedené firmě, která ocení to, co jim může nabídnout.

Při kartáčování vlasů myslela na dlouhý proces, kdy bude chodit na pohovory, zapracovávat se, poznávat nové kolegy. Představa nových začátků ji netěšila tak, jak by tomu mohlo být ještě před pár dny – žádná kariéra nemohla naplnit její nejniternější touhu.

S povzdechem odložila kartáč a šla do třetí ložnice, v níž si zřídila pracovnu. Nemá smysl takhle přemýšlet, plísnila se v duchu. Udělá mnohem lépe, když se soustředí na sepsání životopisu a sestaví si portfolio, než aby lpěla na něčem, co nemůže změnit.

U oken, vysokých od podlahy až ke stropu, odpočívala kreslicí prkna, pokrytá složitými návrhy, které teď nebyly k ničemu. Všechny police byly plné plánů a maket předchozích a budoucích projektů a na stole vedle počítače se vršily stohy knih, z nichž čerpala inspiraci. U vzdálené zdi stála fotokopírka s otevřeným víkem, odhalujícím základní plán projektu, na němž s kolegy pracovala pro tendr. V hrníčcích se tísnily halabala naskládaná pera, pravítka a všemožné náčiní související s její profesí a na kartotéční skříňce se povalovaly neumyté hrnky od kávy. Zdi ale pokrývaly svěží, krásné obrázky budov, na jejichž návrzích se podílela, a od křišťálových motýlků a ptáčků, kteří viseli u oken a nezřetelně se pohybovali ve vánku, linoucím se z klimatizace, proudily do místnosti duhové záplavy barev.

V tísnivém tichu zapnula přenosné rádio, naladila stanici s klasickou hudbou a ztlumila hlasitost. Zatímco se místností linulo krásné nokturno, seděla u stolu a dívala se oknem na vzdálené, mlžné obrysy hory Coot-tha a stužku řeky Brisbane, tekoucí pod elegantními mosty a srdcem města. Cítí se i Greg takhle zmateně a ublíženě, nebo se prostě drží svého odhodlání nechat věci tak, jak jsou? Uvědomuje si vůbec, jak může být tohle všechno destruktivní – a co by jí asi tak mohl říct, aby změnila stanovisko?

Unavená myšlenkami, které se jí neustále honily hlavou, zkontrolovala stav svého portfolia a podívala se na webové stránky architektonických firem, aby zjistila, jaká volná místa nabízejí. Ty, co jí připadaly zajímavé, uložila do Oblíbených položek, a začala se probírat dokumenty, které bude potřebovat u pohovorů. Některé doklady jí chyběly, ale věděla celkem jistě, že jsou uložené u Grega.

V jeho domácí pracovně vládl dokonalý pořádek. Kartotéční skříňky vyrovnané v řadě jako vojáci, stůl bez papírů, na zdi žádné obrázky, u okna se nepohupovaly figurky z křišťálu a nikde ani jedna kytka v květináči pro zmírnění fádnosti. Jedinými osobními předměty v místnosti byly Gregory milované kytary, úhledně postavené ve stojáncích.

Fleur šla ke stolu a pátrala po klíčích ke kartotéčním skříňkám, v nichž se většinou nacházely kopie lékařských záznamů, učené svazky o všem možném, co souvisí s pediatrií, a bezpočet starších čísel časopisu Lancet. Fleur nic z toho nezajímalo a šla rovnou ke skříňce, v níž byly její certifikáty, pasy a další dokumenty.

Našla svůj rodný list a diplom z univerzity, řádně uložené ve složce s označením „Fleur“, ale po certifikátu autorizované architektky nikde ani stopa, a zásuvka se nějak zasekla. Zaškubala jí, ale pořád se odmítala uvolnit, takže do ní sáhla a šátrala prsty, až našla složku, která se tam vzpříčila a zablokovala mechanismus.

Vypáčila ji a snažila se uhladit zmačkané papíry, co se z ní vyhrnuly, a urovnat je. Bylo neobvyklé, aby se Greg choval k písemnostem takhle nedbale – některé z papírů, včetně jejích certifikátů, měly zmačkané růžky. Musel spěchat, když tam složku ukládal.

Ruka jí znehybněla, jakmile zahlédla povědomé záhlaví na dopisním papíře, a než si pořádně uvědomila, co dělá, přečetla si krátký, stručný dopis. „Co má tohle znamenat?“ zabručela, když ho četla podruhé. „To přece nedává žádný smysl – zvlášť po tom, co se stalo včera večer. Proč, Gregu?“

Zírala na dopis několik minut ve snaze pochopit Gregovy důvody, ale pak jí došla trpělivost, strčila papír zpátky do složky a s třísknutím zavřela zásuvku. Litovala, že ho vůbec četla, protože teď neměla na vybranou; musela se ho na něj zeptat.

Greg přijel domů v době oběda a vešel do bytu vyzbrojený obrovským pugétem růží; v jeho pohledném obličeji se rýsovaly vrásky od únavy a zármutku. „Podařilo se mi najít za sebe náhradu na sále, abych si mohl vzít po zbytek dne volno,“ řekl. „Vím, že růže jsou trochu klišé, ale chtěl jsem ti něco přinést, abys viděla, že na tebe myslím.“

Fleur byla ve velkém pokušení vrhnout se mu do náruče, přitisknout ho k sobě, zlíbat ty vrásky a říct mu, že to jistě překonají. Ale nedokázala to – ne po bolesti, jakou jí způsobil. Vzala si od něj květiny a přivoněla k nim. „Jsou krásné,“ odpověděla a zlehka ho políbila na tvář.

„Z toho, že jsi doma, soudím, že jednání nedopadlo dobře,“ podotkl, odložil sako a vyzul se z bot.

„Jsem bez práce a nedostanu žádné odstupné,“ odpověděla, dala růže do vázy a postavila ji na skleněný jídelní stůl. „Ale nějaké uplatnění snad najdu.“

Greg si zřejmě uvědomil, že je příliš napjatá a potřebuje si udržet odstup, protože ji neobjal. Nalil si sklenku džusu z ledničky a posadil se na opěradlo kožené pohovky ve smetanovém odstínu. „Mrzí mě, že to takhle dopadlo,“ řekl, „a je mi líto, že jsem ti způsobil tolik trápení. Oba máme za sebou perných čtyřiadvacet hodin.“

Fleur si sedla na vysokou stoličku u kuchyňské linky, odhodlaná držet se od něj dál a zachovat klid. „Napsal jsi do vzkazu, že mi všechno vysvětlíš,“ odpověděla. „Poslouchám, Gregu.“

Otáčel sklenkou v ruce, výrazný obličej celý ztrápený. „Miluju tě, Fleur. Chci, abychom se vzali a prožili zbytek života společně.“

„Manželství nic nevyřeší, Gregu – ne, pokud nemáme mít děti.“

„Ale můžeme mít dokonalý život – jen my dva. A…“

„Pro mě by nebyl dokonalý,“ přerušila jej. „Manželství znamená založit rodinu, ne žít tak, jak teď žijeme.“

„Myslel jsem, že jsi spokojená s tím, jak se věci mají.“

Fleur se úporně snažila ovládnout emoce. „Byla jsem šťastná, než jsi mi řekl, že nebudeme mít děti,“ řekla hlasem prozrazujícím, že je jí do pláče.

Greg si promnul rukama obličej. „Promiň, Fleur, ale v téhle věci nezměním názor.“

„To jsi mi včera večer jasně vyložil,“ odpověděla se staženým hrdlem. „Ale zřejmě si neuvědomuješ, jak moc nám tím ubližuješ – nebo mně. Určitě mám do tak důležitého rozhodnutí také co mluvit.“

Vstal a začal přecházet po místnosti. „Věř mi, Fleur, nebylo pro mě snadné dospět k němu.“

Dívala se na něj a věděla, že mluví pravdu. „Ale co tě k tomu přimělo? Nerozumím tomu.“

Obešel kuchyňskou linku a zastavil se. „Máme dobrý život a bez dětí budeme mít volnost, abychom si ho naplno užili,“ vysvětloval jí překotně. „Už i tak trávíme prací spoustu hodin – a s dětmi by to bylo mnohem horší.“ Zhluboka se nadechl, zjevně mu také dělalo potíže udržet emoce pod kontrolou. „Vidím, jak tyhle věci zamávají s mými kolegy. Vážně, Fleur, rozvodovost je v nemocnici stejně vysoká jako míra stresu.“

Natáhl k ní ruce a po chvíli váhání je znovu svěsil. „Miluju tě, Fleur, ale nechci obrátit naše životy vzhůru nohama jen proto, že se ti zbláznily hormony.“

„Hormony?“ zajíkla se. „Nejde o mé hormony, Gregu – jde jen o tebe, o to, co chceš.“

„Ne,“ trval na svém, zamračený. „Miluju tě, Fleur, a vždycky jsem pro tebe chtěl to nejlepší. Opravdu si myslím, že bys měla…“

Ztěžka oddechovala, snažila se krotit hněv. „Už znám tvůj názor,“ odsekla příkře, „a mysli si, co chceš, ale nic z toho pro mě není nejlepší.“ Teď už se celá třásla. „A přestaň svalovat vinu na mě a tvrdit, že mě miluješ. Nevěřím ti.“

„Fleur…“

Nevšímala si jeho natažené ruky. „Kdybys mě opravdu miloval, jak pořád vykládáš, aspoň bys o tom, mít se mnou dítě, uvažoval.“

Tvářil se neústupně, oči jako z ledu. „Teď mě citově vydíráš, Fleur, a to je hluboce pod tvou úrovní.“

„Vím a neraduju se z toho – ale jinou zbraň nemám.“

Zřejmě nevěděl, co má odpovědět, protože se otočil a začal si pohrávat s kávovarem.

„Říkal jsi, že mi to vysvětlíš,“ pobídla jej. „Zatím jsi mě nepřesvědčil, že máš pádný důvod pro tak drastické rozhodnutí.“

„Dal jsem ti vysvětlení, jaké považuju za nutné,“ prohlásil, „a tvá přemrštěná reakce ničemu nepomůže.“ Zapnul mlýnek na kávu, aby zamezil dalšímu hovoru.

Fleur na něj nevraživě hleděla, z hluku, nesoucího se otevřeným prostorem, ji rozbolela hlava. Přesunula se na druhou stranu žulové desky, odhodlána zjistit, co je skutečnou příčinou Gregova rozhodnutí.

Odmítal se na ni podívat, a když drásavý hluk náhle ustal, rozhostilo se napjaté ticho.

„Nehádejme se, Gregu,“ prosila jej. „Promluvme si.“

Zapnul kávovar a přichystal malé hrníčky a podšálky na espreso. Opřel se o linku, bosé nohy zkřížené a paže složené přes hruď, jako by chtěl odvrátit další konflikt. „Dobře, proberme to od základů, Fleur,“ řekl. „Jak víš, jestli vůbec můžeš mít děti?“

„Před dvěma měsíci jsem si nechala udělat všechny testy,“ odvětila klidně. „Ovuluju naplno a doktor neshledal žádné důvody, proč bych neměla počít.“

Vysunul světlé obočí. „Co když jsem já neplodný?“

Podívala se mu do očí. „Oba víme, že nejsi.“

Pomalu se napřímil, oči skoro jako nějaká šelma, když na ni upřeně pohlédl. „Jak si tím můžeš být tak jistá, Fleur?“ Z jeho tichého hlasu se ozýval hněv.

Neucukla pohledem, ale srdce jí divoce tlouklo. „Viděla jsem výsledky tvého posledního lékařského vyšetření.“

Z jeho zelených očí čišel arktický mráz. „Jak to?“

Vyschlo jí v ústech, ztěžka se jí polykalo. „Hledala jsem své certifikáty a jedna složka se v zásuvce vzpříčila. Musela jsem ji vytáhnout a papíry se z ní vyhrnuly ven – bylo to tam.“

Přimhouřil oči a v zaťaté čelisti mu zacukalo. „Kdy se tohle stalo?“

Ještě nikdy ho neviděla takhle rozzlobeného, znervózňovalo ji to. „Dnes dopoledne.“

„Jak se opovažuješ strkat nos do věcí, do kterých ti nic není?“ sykl.

„Žijeme ve společném bytě, spíme spolu – ovšemže to je i moje věc,“ odsekla. „A jsem ráda, že jsem ten papír našla, Gregu, protože jinak bys mi o těch výsledcích neřekl, že ne?“

„Byla to rutinní roční kontrola.“ Ucukl pohledem a pak se otočil a nalil do malinkých šálků hustou tmavou kávu.

„Když byla tak rutinní, proč to vyšetření spermatu?“

V nastalém tichu bylo v místnosti téměř hmatatelné napětí; odmítal se na ni podívat. Pak nechal být kávu, kterou žádný z nich nechtěl, otočil se k ní zády a sklonil hlavu. „Vyžádal jsem si je.“

Fleur se stěží dokázala nadechnout. „Proč?“

Ještě pořád se na ni nedíval. „Uvažoval jsem o vasektomii.“

Měla pocit, jako by ji uhodil. Odklopýtala zpátky ke stoličce, úlekem oněmělá.

„Ale nenechal jsem si ji udělat, Fleur,“ dodal rychle. „Byl jsem jen zvědavý. Napadlo mě, že kdybych byl neplodný, mohla bys vysadit pilulky – a kdyby ne, vasektomie by nám oběma usnadnila život…“ Odmlčel se.

„Ty mizero,“ zasípala. „Jak jsi mohl udělat něco tak podlého, už jen o tom přemýšlet, aniž bys to se mnou probral?“

Znovu složil defenzivně paže přes hruď. „Byl to jen takový nápad – nemusíš z toho dělat drama.“

Zírala na něj a neviděla muže, jehož miluje, ale chladného, odtažitého a bezcitného cizince. „Takže ty vážně nechceš děti, opravdu ne, co?“ hlesla. „Proto tak vytrvale používáš kondomy, i když beru pilulky.“ Nevesele se zasmála; znělo to spíš jako štěknutí. „Jako nosit pásek a navíc i kšandy. Jsem tak pitomá – proč mi to nedošlo?“

„Pilulky nejsou stoprocentně spolehlivé,“ zabručel. „A nebyl jsem si jistý, jestli je opravdu bereš. Poslední dobou se chováš dost divně.“

Vrhla se na něj, poháněna hněvem a celá ztrápená. „Ty prevíte!“ vykřikla, bušila ho do prsou a snažila se poškrábat mu obličej. „Arogantní sobče!“

Vyhnul se jejím nehtům a popadl ji za zápěstí. „Prokristapána, uklidni se, Fleur. Nebo si ublížíš.“

„To je mi jedno,“ vzlykala a dál se s ním potýkala.

„Mně ne.“ Napůl ji odnesl na koženou pohovku a vtiskl ji do měkkého čalounění. „Přestaň, Fleur. Jestli to takhle půjde dál, nic nevyřešíme.“

Poddala se bolesti, neschopná uvěřit hloubce jeho zrady. „Není co řešit, nebo snad ano?“ zasténala. „Už jsi rozhodl.“

Greg popadl klíče od auta, nazul nohy do mokasínů a zvedl z linky mobil a pager. „Když takhle vyvádíš, nemá smysl s tebou mluvit,“ zabručel.

„Kam jdeš?“ zeptala se vyděšeně.

„Ven.“

„To přece nemůžeš. Ne teď. Ne po tomhle.“ Namáhavě se zvedla z gauče a klopýtala k němu. „Prosím, Gregu, neopouštěj mě.“

„Potřebuješ čas, aby ses uklidnila a všechno si promyslela. Radši odejdu dřív, než jeden z nás řekne něco, čeho bychom litovali.“

Dveře se za ním zavřely a zpečetily jeho nezlomné odhodlání uzavřít hádku.

Klesla zpátky na pohovku. Nemiloval ji – a v tu chvíli ho nenáviděla. Zničil všechno, co mezi nimi bylo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1