Copyright © Jan Antonín Novák, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Antonín Novák, 2013

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-270-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-186-8 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Úvod

Vrchol každého kopce není jen místo dalekého rozhledu. Je to také místo zvláštní mystické osamělosti – blíž k obloze, dál od lidí a všeho pozemského. Místo, které nutí myslet jinak. Některé vrcholky k tomu mají obzvlášť velké nadání, a tak je lidé odedávna vyhrazovali silám, které nejsou z tohoto světa. Silám někdy dobrým, jindy zlým, nejčastěji ale takovým, které stojí mimo kategorie našeho hmotného světa. Lze si je naklonit nebo znepřátelit, lze se jich bát nebo dělat, že nejsou, ale porozumět jim beze zbytku nikdy nelze.

Naše země je takových mystických kopců a hor plná. O některých z nich byly popsány celé stohy knih – to je třeba případ Řípu, Blaníku, Vyšehradu... U jiných se zachovala jen narážka ve starých textech, útržkovitá pověst zjevně vytržená z jakýchsi dávno zapomenutých souvislostí, podivný archeologický nález… Proto nejde přistupovat ke všem stejně. Budeme se snažit o každém říct všechno podstatné, ale nebudeme si vymýšlet. Takže některý vydá na mnoho stránek, jiný jen na pár odstavců a některé se nám sem z důvodu rozsahu textu nevešly vůbec. A autorovi nezbude než doufat, že duchové takto postižených kopců pochopí a odpustí...

Především se ale budeme snažit nezdržovat se příliš u věcí všeobecně známých. Tohle není opakování z hodin dějepisu či povinné jiráskovské četby. Tohle je výprava do neznáma, do hlubin tajemné minulosti.

Tato kniha může být inspirací pro plánování výletních tras – ale nejen to. Není to jen průvodce na cestě k tajemným místům, ale především zábavné čtení plné zajímavých a někdy i málo známých informací. Usiluje o to, být dobrým společníkem nejen na výletech, ale i ve dnech, kdy se do přírody z nejrůznějších důvodů vyrazit nedá nebo se prostě jen nechce.

Tomu odpovídá i členění textu. Pro snadnou orientaci tu jsou hory a kopce seřazené abecedně, pro potřeby turistů ale nechybí u každé ani základní údaje o poloze. Jsou tu také odkazy na stránky s informacemi o jiných mystických kopcích poblíž a upozornění na další zajímavé lokality, které by bylo možné v rámci výletu navštívit.

1 Bacín

Kult z časů Atlantidy

Název: Bacín • nejvyšší bod: 499 m n. m. • souřadnice GPS: 49° 53' 48'' N; 14° 06' 12'' E • kde se nachází: Český kras • další blízké kopce: Tetín, Kazín, Zbiroh • zajímavosti v okolí: Koněpruské jeskyně, Karlštejn • východisko k výletu: Vinařice

Zlověstný průvod divoce pomalovaných válečníků se pomalu pohyboval mezi rozeklanými skalami, v nichž zely četné jícny jeskyň. Vpředu šel šaman a jeho pomocníci rytmicky bušící do bubnů, uprostřed oběť omámená bylinami a pro jistotu ještě s pouty na rukou, zbytek kmene se táhl vzadu. Když došli k temnému otvoru v zemi na vrcholu hory, průvod se zastavil. Muži s bubny zrychlili rytmus a kouzelník začal vydávat neartikulované skřeky, které ostatní muži podbarvovali vlčím vytím. Tempo úderů zvolna rostlo, řev z desítek hrdel sílil, šaman se svíjel v epileptickém tanci – a pak najednou jeho ústy změněným hlasem promluvil podzemní démon. Muž ukázal na svázanou oběť, vzduchem se mihly kamenné nože a palice, do výšky vystříkla krev. Kmen se vrh na ještě teplé tělo a rozsápal ho na kusy. Každý se pro sebe snažil urvat co největší sousto, protože tak velký podíl síly zajatého protivníka přejde na něj. Brzy zůstaly jen roztříštěné kosti. Kouzelník je posbíral a s hrdelním mumláním vhodil do propasti. Démon byl uspokojen.

Tajemství skalní průrvy

Nejvyšší kopec v Českém krasu Bacín zdánlivě není nijak zvlášť výrazný ani tak vyhlášený jako jiné legendární hory a vrchy u nás. Teprve poměrně nedávno se ukázalo, že jde o jednu z nejpodivnějších svatyní, jaké se v Čechách nacházejí. Udivující je nejen její stáří, ale snad ještě víc doba, po kterou byla v provozu: nejméně 12 000 let. Kultovních míst, které se něčím takovým mohou pochlubit, není příliš mnoho ani v celosvětovém měřítku (připomeňme, že i turecký Göbekli Tepe poblíž Araratu, který je považován za jednu z nejstarších svatyní lidstva, je přibližně stejně starý, a ještě ke všemu netrval dlouho).

Archeologické nálezy také nevylučují, že tu v některých obdobích docházelo i k lidským obětem, a současně dokládají, že jakési rituály se zde odehrávaly ještě na samém počátku novověku. O to podivnější je, že v souvislosti s Bacínem prakticky neexistují žádné výrazné mýty, pověsti nebo legendy. Stojíme před něčím, čemu nerozumíme – a trochu z toho mrazí.

Bacín tvoří prvohorní vápence, které tu takovým tím decentně středočeským způsobem zkrasovatěly – takže nenajdete žádné strašlivé propasti, desítky kilometrů dlouhá podzemní bludiště a mohutné řeky vyvěrající ze skal. Jen sem tam nějaká ta jeskyňka, trhlina mezi útesy nebo malá propast. Na vrcholu Bacína se krasové jevy projevily zvláštním způsobem: je tu široká mísovitě tvarovaná planina, jakýsi přírodní amfiteátr lemovaný krasovými skalkami a sem tam ozvláštněný závrty – místy, kudy se dešťová voda propadá do neznámého podzemí. Jeden z nich se zřejmě zanesl nepropustným jílem, a tak je tu po většinu roku i malé jezírko.

Charakteristika Českého krasu poznamenala i zdejší jeskyňáře: zatímco jinde se spouštějí do gigantických jícnů a celé dny bloudí temným neznámem, tady si musí jeskyně často vykopat. Jen odstranění nánosů totiž skýtá šanci na průnik někam, kde ještě nestanula lidská noha. A tak se roku 1988 skupina jeskyňářů z tetínské speleologické skupiny pustila také do odstraňování výplně krasové pukliny na vrcholu Bacína. Místo očekávaného průchodu do volných prostor ale narazili na lidské kosti a starobylou keramiku. Nezbylo než zavolat archeology. Nálezy byly natolik zajímavé, že vědci kromě samotné trhliny během následujících několika let důkladně prozkoumali i větší část vrcholu kopce v jejím širším okolí. A nestačili se divit.

Nejstarší stopy po pobytu člověka nalezené na Bacíně představovaly kamenné nástroje neandertálců pocházející z doby před 100 000 lety. Ještě víc ale archeology zaujaly lidské kosti, jejichž stáří se pomocí radiouhlíkové metody podařilo stanovit na 10 600 až 11 150 let, což je jen tak mimochodem doba poměrně blízká té, do které antický filozof Platon klade zkázu Atlantidy (přibližně 11 500 let). Tehdy se na Zemi stalo hodně divných věcí: zastavil se Golfský proud, dlouhé období oteplování přerušil chladnější klimatický výkyv, kterému klimatologové a archeologové říkají dryas, mořská hladina nakrátko přestala stoupat, ožily mnohé sopky po celé planetě...

Oběti podzemním silám

Krajina Českého krasu v těch dobách připomínala sibiřskou tajgu. Lidé, kteří ostatky jednoho ze svých druhů uložili do krasové trhliny, se tu tehdy živili jako lovci a sběrači, možná i pastevci. Později odešli, ale skalní průrva přesto nebyla zapomenuta. O čtyři tisíciletí později ke starým kostem někdo přidal kamennou sekyrku a k ní za dalších tisíc let přibyla nádoba kultury šňůrové keramiky. Lidské ostatky i hliněné nádoby sem dávali také lidé knovízské kultury na přelomu druhého a prvního tisíciletí před naším letopočtem. Okolnosti naznačují, že při ukládání narazili na to, co tu nechali jejich dávní předchůdci, pietně nález zase zakryli hlínou a své mrtvé nechali o 30 centimetrů výš. Tak bychom mohli pokračovat dál: doba železná, pohanští Slované... a nakonec keramika až z přelomu 16. a 17. století, tedy doby, kdy už Evropa znala Ameriku a astronomové zjišťovali, jestli Země obíhá kolem Slunce, nebo naopak.

Důvod uložení ostatků a předmětů ve skalní dutině není jasný. Převažuje názor, že šlo o jakýsi rituál, možná pohřební, možná to ale byly oběti nadpřirozeným silám. Vzhledem k nálezovým okolnostem mohly nějak souviset s podzemními silami, s lůnem Matky Země, s podsvětím, ale to jsou jen dohady. Bacínská průrva mlčí – neříká ano ani ne, nedokládá ani nevyvrací. V poměrně blízkém okolí ale byly učiněny i výmluvnější objevy – a z některých jde hrůza.

Vladimír Stárka v publikaci Český kras říká: „V malé uzávěrové jeskyni v Císařské rokli jeskyňáři nalezli kosterní pozůstatky ženy, kterou prozkoumal archeolog S. Vencl. Žena byla ubita a byla jí odříznuta ruka. Podobně otřesný nález pochází z malé propasti na Tobolském vrchu, kde byly nalezeny pozůstatky několika koster.“

Atmosféra v Císařské rokli je většinou tísnivá sama o sobě. Když si tam ještě k tomu představíte, že tu kdysi někdo surově vraždil lidi určené k obětování nadpřirozeným silám a provozoval kultovní lidojedství, není vám tam moc dobře. A uvědomíte si, že naše doba navzdory své uspěchanosti a mnoha dalším neduhům není zas tak špatná, jak tvrdí ti, kdo si pohanskou minulost rádi idealizují. Že něco jako pokrok přece jen existuje.

Ty nejmladší nálezy na Bacíně jsou svým způsobem nejpodivnější – těžko lze předpokládat, že někdo šel na Bacín zahazovat starý džbán. Mohl v kraji nějaký kult nebo pověra přetrvat tak dlouho? Víc by mohly naznačit místní legendy, jenže těch je kupodivu velmi málo.

Démoni s kulatou hlavou

Už jsme se zmínili, že pověsti týkající se Bacína jsou na kopec s tak dlouhou magickou tradicí neobvykle skromné. Je to o to podivnější, uvědomíme-li si, že na mnoha jiných takových lokalitách lidová tradice zvláštním způsobem uchovala vzpomínku na kultury, které tu byly stovky a tisíce let před tou naší. Například o jeskyni s názvem Býčí skála v Moravském krasu se říkalo, že v ní po nocích řádí tlupy kostlivců, duchové záhadného lidu, který kdysi dávno přišel z daleka, vešel do podzemí a už se nikdy nevrátil. Pozdější archeologický průzkum opravdu našel množství koster, obrovské množství šperků i dalších předmětů a také sošku býčka určenou zjevně k rituálním účelům. To se událo nejméně dvacet století předtím, než si obyvatelé Moravského krasu tyto pověsti vyprávěli.

Ani Bacín ale není tak docela bez působivých legend. Prý v jeho podzemí sídlí bytosti s malými neduživými těly a velkými hlavami, jejichž kůže umí měnit barvu. Trochu podezřelé je, že se tito démoni nápadně podobají mimozemšťanům z moderních fantastických filmů, ale hlavně to, že se tyto pověsti objevily v ufologických časopisech až po archeologických nálezech, zatímco ve starších pramenech jsem po nich pátral marně. Zvláštní je i to, že všechny tyto zdroje opisují jeden od druhého slovo od slova. Jediná prokazatelně původní pověst mluví o poustevníkovi, který tu zkoušel čarovat, a proto ho v Berouně strčili do vězení. Zřejmě nějaký břídil.

Nicméně novodobí lovci záhad tvrdí, že temeno Bacína vyzařuje silnou podzemní energii, což má být i skutečným důvodem existence svatyně. Roku 1999 tu dokonce jakási skupina zkoušela silou spojených myslí přivolat mimozemšťany, kteří se náhodou právě nacházeli nad Šumavou, takže z vesmírného hlediska co by kamenem dohodil. Kosmická loď se nenechala prosit a přiblížila se k Bacínu až na kilometr. Nikdo ji sice neviděl, všichni zúčastnění ale přítomnost mimozemské entity cítili. Některé dámy prý dokonce křičely hrůzou a ztrácely vědomí.

Snad je proto lepší, že na temeno kopce ani nevede žádná turisticky značená cesta. Hysterky někdy dají zabrat i pozemšťanům, natožpak mimozemšťanům, kteří na takové moresy nejsou zvyklí.

Jak se tam dostat

Vlakem lze dojet do Všeradic (trať Zadní Třebáň – Lochovice), odtud vede silnice do asi tři kilometry vzdálených Vinařic, kam lze také dojet autem. Odtud se můžete vydat po silnici na Liteň (která je současně také zeleně značenou turistickou cestou) pod Bacín. Na samotný vrch žádná značená cesta nevede, ze silnice je to však jen pár set metrů.

Pokud budete pokračovat po zelené tímto směrem, dostanete se do Litně, kde je zámeček a židovský hřbitov. Opačným směrem vás zelená značka zavede pod masiv Kobyly a Zlatého koně (bohužel z velké části odtěžený velkolomem) s hradištěm Kotýz, proslulými Koněpruskými jeskyněmi, Aksamitovou bránou a dalšími pozoruhodnými krasovými útvary.

2 Blaník

Hora přízraků a legend

Název: Blaník (Velký Blaník, Malý Blaník) • nejvyšší bod: 638 m n. m. • souřadnice GPS: 49° 38' 31,69'' N; 14° 52' 22,25'' E • kde se nachází: Středočeská pahorkatina, jižně od Vlašimi • další blízké kopce: Třemšín • zajímavosti v okolí: Chýnovská jeskyně • východisko k výletu: Louňovice pod Blaníkem

Blaník je hned po Řípu asi nejposvátnějí český kopec. Legenda o blanických rytířích, kteří pod vedením svatého Václava vyjedou z hory, až bude národu nejhůř, byla nedílnou součástí obrozenecké mytologie. I proto se jedním ze symbolických základních kamenů Národního divadla stal také téměř dvoutunový kus blanické žuly. Při jeho dobývání roku 1868 se stala podivná věc, která mnohé utvrdila v přesvědčení, že tajemné síly na Blaníku stále působí. A že rytíři v hoře pořád čekají.

Osmnáct let v pohádkovém podzemí

Kámen pro Národní divadlo se na Blaníku odlamoval z lokality známé jako Býčí skála. Při tom došlo k neštěstí: do šedesátimetrové hlubiny se z útesu zřítil kameník Václav Podbrdský z Hrajkovic. Přestože jeho pád viděla řada svědků, dole se jeho tělo nenašlo. Zůstaly jen krvavé cákance na kamenech. Úřady provedly podrobné šetření, dokonce zaznamenaly výpovědi svědků, podle nichž dole ležela i část lebky s mozkem a vlasy. Tedy celkem dobrý důvod k oficiálnímu prohlášení za mrtvého. Což se také stalo. Tím by mohla záležitost skončit, jenže...

O osmnáct let později se u c. a k. soudu ve Vlašimi objevil muž vydávající se za Václava Podbrdského a podal žalobu na kamenického mistra Františka Šolína, který kdysi práce na lámání kamene pro Národní divadlo řídil, „pro nezaplacení 11 zlatých a 25 krejcarů za kamenickou práci konanou v roce 1868 na Blaníku, jakož i na zaplacení úroků z té sumy a útrat na žalobách“.

Šolínovi se pochopitelně platit nechtělo, bránil se tedy tím, že pokud žalobci nechybí kus lebky a mozek – což zjevně nechyběl –, pak musí být podvodník. C. a k. úřad byl téhož názoru a vyzval Podbrdského, aby prokázal svou totožnost. V časech, kdy nebyly občanky ani řidičáky, to šlo realizovat jen svědectvím členů rodiny. Kameník si tedy přivedl otce, manželku, tři bratry a dvě sestry i s jejich partnery, navrch ještě sousedy, a dokonce i starostu domovské obce. Všichni tvrdili, že je to on a že teprve před několika dny přišel domů. Úřad se ale nevzdal a obvinil Podbrdského z vyhýbání se vojenské povinnosti, protože pokud nebyl mrtvý, tak musel být po celou tu dobu někde schovaný. Vysvětlení, kterého se úředníkům dostalo, jim ale vyrazilo dech:

„Neuvěřil bych, že jsem byl z domova vzdálen a že jsem v Blaníku prodlel celých dlouhých osmnáct let. Však všichni lidé, známí a přátelé, se kterými se stýkám a rozmlouvám, tvrdí mi a dokazují, že tomu tak je. Na své vlastní oči vidím, že otec můj a bratři moji zestárli, že sestry mé, které tehdy byly drobnými dětmi, nyní již dospělé a vdané ženy jsou a takové již dítky mají, jako samy tehdy byly, když jsem z Býčí skály spadl a v nejvnitřnějším nitře Blaníku se ocitl. Časně z jara před svým zmizením z povrchu zemského zasadil jsem hrušku, jabloň a ořech v našem sadě. Za dobu mé nepřítomnosti vzrostly stromky zasazené ve statné a plodorodné kmeny. Slavný vojenský soud mne pronásleduje pro osmnáctileté vyhýbání se vojenské službě jako zběha vojenského. To všechno mi jasně dokazuje, že mezi mým pádem z Býčí skály a dneškem musela uplynouti ta dlouhá doba, ačkoliv o uplynutí a trvání té doby nijak vědomosti nemám a zřetelně se pamatuji, že jsem v Blaníku se zdržel jenom dobu velmi krátkou a že vraceje se z Blaníku domů, myslil jsem na to, abych druhý den opět šel k panu mistrovi Šolínovi do práce a dále na témže kameni pracoval.

Pamatuji se velmi dokonale, jak jsem padal z Býčí skály na Blaníku a nijak jsem při pádu tom neztratil sebevědomí. Odstřelovali jsme tehdy veliký kámen z Býčí skály. Při odtržení toho kamene silou střelného prachu uhnul jsem se stranou trochu náhle a víc, než místo dovolovalo, a spadl jsem dolů na Skrejšovský kámen. Cítil jsem v pádu, jak hlava má udeřila na skálu a jak se rozpryskla v kusy. V tom teprve okamžiku vědomí mé a myšlenky mé jako by se byly v drobounké mrkvičky rozprýskly a zmizely. Nevěděl jsem o sobě, a když jsem se z bezvědomí svého probudil, hlava mne nadmíru bolela. Hučelo mi v ní jako po silném hýření a po mnohém pití. Přicházel jsem k vědomí. Zrak můj oslábl, oči mne tlačily, před očima se mi vše točilo ve zmatených kruzích, jichž běh pomalu se zmenšoval, až vše točiti se přestalo. Pak jsem viděl vše jen v barvě modré, fialové, červené, žluté, zelené – až pak po nějaké chvíli jsem viděl opět všeckno obyčejně, jako když je bílý den.

Seděl jsem v nějakém prostranném sále s vysokou klenbou. Na zdi byl obraz svatého Cyrila a Metoděje, prvních učitelů slovanských národů. Po chvíli se zticha otevřely dveře a jimi vstoupila do sálu dívka štíhlé, vysoké postavy, plavých vlasů, modrooká a tak krásná, tak krásná jako samo Boží smilování. Vznášela se trochu nad zemí a okolo ní jako nějaký třpytivý svit se rozprostíral, zrovna jako by ona sama světlo byla a paprsky vycházely z toho těla krásného. Chtěl jsem ji pozdraviti, chtěl jsem promluviti na tu krásnou dívku a zeptati se jí, kde se to vlastně nalézám. Nemohl jsem však vypraviti ze sebe ani slova. Rty se mi třásly, údy mými projelo jakési příjemné, osvěžující horko, ale hlasu jsem vydati nemohl.

Přiblížila se až ke mně, vzala mne za hlavu oběma rukama a pohlížela mi hodnou chvíli do očí, ale tak zblízka, že jsem cítil teplý její dech na tvářích svých, který jako by byl nový, neznámý mi život a cit vléval do mých žil. V hlavě mé se vyskytaly myšlenky nové, u mne neobyčejné, vznešené myšlenky, jež se rodí v hlavách lidí učených, vznešených duchem, a ne v hlavě mé, prostého dělníka kamenického. Cítil jsem, že se děla se mnou velikánská proměna, že jsem se stával jiným, lepším člověkem.

Hleděl jsem v modré oči toho anděla-dívky a cítil jsem se nadmíru blaženým. Po nějaké chvíli zvedla se pak ode mne a kynula rukou do výše, jako kdyby na někoho neviditelného byla kývala. A v tom již se znova otevřely dveře, jimiž byla dříve sama vešla, a řadou vcházeli muži, aby jdouce okolo mne na mne popatřili. Zdálo se mi, jako by byli o mne starostlivi, zdali jsem si pádem snad neublížil na zdraví.

Viděl jsem praotce Čecha, velikého knížete Sáma, Záboje se Slavojem, Boleslava, Přemysly knížata a krále jdoucí svorně s rodem Vršovců, viděl jsem Karla krále a syna jeho Václava i Jiřího Poděbrada, pak Jana Žižku, oba Prokopy, Husa, Jeronýma, Božetěcha, Dalimila, Komenského, Všehrda, viděl jsem i křísitele národa Šafaříka, Jungmanna, Palackého, Havlíčka a mnoho jiných – nelze mi jich ani vypočítati. Za nimi šli pod zlatými nebesy svatí věrozvěstové a prvoučitelé slovanští Cyril a Metoděj v největší slávě a zpívali hymnus: ‚Glagojajte jazyci, pakorjajte sja narodi ibo s nami je Bog.‘

Když přišli přede mne, obrátil se svatý Metoděj a otevřel velikou knihu, jíž nesl v levici, a okázal mi pravicí na slova v knize zlatými písmeny psaná. Bylo to psáno písmem ne naším obyčejným. Takovému jsem se ve škole od pana učitele psáti a čísti neučil – avšak přečetl jsem to hned, co tam psáno bylo. Stálo tam:

‚Prosvěščajte se ibo pravda spasajet vas.‘

A svatý Cyril pozvedl kříž a požehnal mi slovy:

‚Blahoslavený budiž, národe můj. Prvním mezi prvními učiním tebe. Panování nad bratřími tvými dám tobě. Rozmnožím tě jako hvězdy na nebi a osvítím světlem pravdy věčné jako slunce vprostřed dne.‘

Klekl jsem a sklonil hlavu. Průvod se zvolna obrátil a za zvuků hudby neznámé, nebeské, vracel se opět cestou, kudy byl přišel, zpět a všichni hlasem velikým prozpěvovali vznešený chorál: ‚Voskresenije Tvoje.‘

Všechno zmizelo, jen ta krásná dívka ostala u mne, ruce majíc sepjaté. Hledím na ni u vytržení a z úst sama sebou mi vyklouzla slova: ‚Ty, kdo jsi?‘

‚Jsem strážný duch, jsem génius národa českého. Zde se strážci a braniteli národa českého a jazyka bdíme, aby národ český nezahynul. Viděl jsi je všechny. Ti budou vám ochraniteli a vůdci v budoucnosti proti nepřátelům vašim. V českém Jihu spočívá síla českého národa. Však národ a jeho síla dřímá. Až se probudí, on bude tím blanickým vojskem, on bude osvoboditelem českého národa. A aby to dříve bylo, aj, já vyšlu vám učitele, kteří mluviti vám budou slovy plamennými, kteří rozžehnou svatý oheň lásky k vlasti v srdcích vašich, a pak jako orlové nad kořistí shromáždí se všichni Čechové ze všech širých končin světa a bojovati budou proti nepřátelům svým, až zvítězí. Jdi, vrať se domů ku práci své a hlásej, že spása Čechů spočívá v blanickém vojsku jeho – v rytířích od Blaníka, tj. v mužích českého Jihu, kteří dosud spali spánek blanický, a já pošlu vám hlásníky, kteří troubiti vám budou troubou velehlásnou, jejíž jméno jest dějiny českého národa a jejíž hlas má jméno Osvěta. Jdi, budiž blažen.‘

Chtěl jsem chytnouti napřaženou ruku tohoto anděla, abych ji políbil, avšak nenašel jsem ruku – ruce mé proběhly obláčkem šedivé páry. Myslil jsem, že se snad vznesl do výše ke stropu klenutému. Pohledím vzhůru a místo klenby vidím oblaka nad sebou, jak se na nebi prohánějí, a slyším vítr, jak v korunách jedloví hučí. Byl jsem tu v lese sám a sám.

Schylovalo se k večeru a ve mně se probudil hlad. Nejedl jsem od rána. Chvátal jsem tedy domů – hrozné divení. Nebyl prý jsem doma osmnácte let a já myslil, že jenom osmnácte hodin, jak dlouhý je v tu dobu u nás den. A nyní, pánové, suďte nade mnou, jsem-li vinen, či ne?“

Na prostého kameníka šlo o pozoruhodný literární výkon. Pánové soudci byli nahraní: když Podbrdského odsoudí, udělají z něj čeští vlastenci mučedníka – a za to rakouským úřadům vykutálený kameník nestál. Úřady nechtěly dál jitřit už tak narůstající šovinismus a Podbrdského osvobodily jako nesvéprávného. I navzdory tomu, že už „záhadné zmizení“ bylo podle všeho zinscenované proto, aby kameník unikl vojenské službě – skrýval se pak prý po většinu času ve zřícenině hradu Šelmberk u Mladé Vožice. Nejvíc škodný byl nakonec Šolín, který na základě osvobozujícího rozsudku musel svému bývalému zaměstnanci ušlou mzdu opravdu uhradit.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

1 Bacín

Kult z časů Atlantidy

Tajemství skalní průrvy

Oběti podzemním silám

Démoni s kulatou hlavou

Jak se tam dostat

2 Blaník

Hora přízraků a legend

Osmnáct let v pohádkovém podzemí

Mocnosti hory

Temné kulty

Jak se tam dostat

3 Boreč

4 Boubín

5 Branická skála

6 Burkovák

7 Kazín

8 Kleť

9 Kobyla

10 Komorní hůrka

11 Kotouč

12 Kozákov

13 Krudum

14 Ládví

15 Manda

16 Milešovka

17 Obří hrad

18 Petrovy kameny

19 Petřín

20 Plešivec

21 Praděd

22 Radhošť

23 Rovina

24 Říp

25 Slánská hora

26 Sněžka

27 Svatá Hora

28 Šárka

29 Šibeniční vrch

30 Tetín

31 Trosky

32 Vítkov

33 Vysoká Roudná

34 Vyšehrad

35 Závist

36 Zbiroh

37 Železná hůrka