The Dirty Game. Uncovering the Scandal at FIFA

Copyright © Andrew Jennings, 2015

Translation © Petr Nosálek, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-006-1

ISBN mobi978-80-7565-007-8

Věnováno jako vždy fandům… a poldům

„V rozbitých rádiích sladké písně

nikdy netrvají dlouho.“

John Prine, „Sam Stone“, 1971

Toto je aktualizovaná a upravená verze knihy Omertà, kterou autor vydal v elektronické podobě. Její portugalský překlad vyšel v Brazílii.

Romáriova předmluva

Většina novinářů nemá odvahu Andrewa Jenningse. On je schopen a ochoten zjevovat pravdu na papíře, v rozhlase, na internetu i v televizi.

Andrew je novinář, kterého stoprocentně respektuji za všechno, co udělal v boji proti FIFA, za jeho články a knihy.

Jsem rád, že moje práce v Kongresu, k níž mi poskytl podklady, má velmi pozitivní výsledky. Za to mu děkuji a zároveň ho prosím, aby mi dál posílal své materiály.

Tady nejsem Andrew Jennings, ale Romário!

Dovedu být stejně zaťatý jako on a mám dost odvahy.

Romário de Souza Faria

bývalý fotbalista a současný senátor

brazilského Národního kongresu

Úvod

Je 27. května 2015, šest hodin ráno. Ťuk ťuk. „Oblékněte se prosím a vyjděte s rukama nad hlavou… pane.“ Sedm vypasených členů výkonného výboru Mezinárodní fotbalové federace (FIFA) je vytaženo z postelí v jednom z nejluxusnějších hotelů na světě, placeném z fotbalových peněz, a převezeno do betonových cel policejní stanice v Curychu, postavené z peněz švýcarských daňových poplatníků. Ruce vzhůru? Kdo si může být jistý? Šéfům FIFA není vlastní dodržování zákonů, jakýchkoli pravidel. Policisté musejí být obezřetní.

Věděl jsem, že se to jednou stane, ale FBI mi neřekla, kdy udeří. Před více než třemi lety jsem jí předal důležité dokumenty FIFA, na jejichž základě policie provedla ranní razii v hotelu Baur au Lac. Musel jsem být trpělivý. Hodně trpělivý.

Věděl jsem, že důkazy shromážděné newyorskou jednotkou FBI pro boj s organizovaným zločinem v Evropě a Asii vyhodnocuje ministerstvo spravedlnosti ve Washingtonu a láme si s nimi hlavu Velká porota ve východním New Yorku. Dozor nad tajným vyšetřováním, které se během těch let rozšířilo do mnoha zemí světa, prováděla brooklynská federální žalobkyně Loretta Lynchová.

Důkazy, které jsem v srpnu 2011 předal FBI, usvědčovaly amerického člena vůdcovské kliky FIFA Chucka Blazera, žijícího ve fantastickém přepychu v newyorské Trump Tower, že každý rok ukradl z FIFA a regionálního fotbalu miliony dolarů. Blazer „zmizel“ do ciziny, aby se vyhnul placení daní. Zjistil jsem, že své bohatství ukrývá v karibských daňových rájích. FBI poskytla mé tajné dokumenty americkým daňovým úřadům a brzy nato byl komicky obézní Blazer zatčen na Manhattanu za řídítky svého elektrického vozítka.

O pár dnů později Blazer kapituloval před hrozbou, že stráví zbytek života ve vězení, a začal spolupracovat s vyšetřovateli. Udal desítky jiných darebáků ve FIFA, kteří žádali úplatky za přidělování marketingových a televizních práv na fotbalové turnaje.

Blazera dopravili na olympiádu v Londýně, kde tajně nahrával vybrané činovníky FIFA a na ně napojené pochybné existence. Po dohodě o vině a trestu vrátil neuvěřitelných 151 milionů dolarů, které odčerpal ve formě úplatků a nezákonných provizí. Dobrovolně s sebou nosil nahrávací zařízení a chytil do pasti několik dalších prominentních funkcionářů FIFA, z nichž někteří byli později zatčeni v Curychu.

Rok a něco předtím, než jsem jim předal dokumenty usvědčující Blazera, mě vyšetřovatelé FBI požádali o pomoc při identifikování některých darebáků ve FIFA. Viděli mé televizní dokumenty a četli moji první knihu odhalující ilegální kšefty Mezinárodní fotbalové federace. Věděli, že vím hodně a že mám své zdroje i v jejích nejtemnějších zákoutích. Vypadalo to, jako by vyšetřovali gang specializovaný na praní špinavých peněz.

MĚL BY NOVINÁŘ POMÁHAT FBI? Tohle pro mě nebyl žádný hlavolam. Evropské policejní sbory přivíraly oči před obrovským množstvím důkazů, které jsem už zveřejnil a ukázal v televizi. Stranili se mě britští fotbaloví funkcionáři, kteří měli raději svá privilegia, vděčně přijímaná od prezidenta Blattera.

Jednou jsem dostal od důvěryhodného prostředníka pozvání do Londýna, kde jsem se měl setkat s lidmi, z nichž se vyklubali zvláštní agenti FBI a specialisté amerického ministerstva spravedlnosti pro boj s organizovaným zločinem. Zdálo se, že dokážou dělat práci, které se vyhýbaly všechny ostatní policejní a bezpečnostní složky, zvláště ve Švýcarsku.

Když čtu ohromný, 164stránkový obžalovací spis zveřejněný americkým ministerstvem spravedlnosti po razii v Curychu, dochází mi, že to byly moje důkazy, které na FIFA seslaly pohromu a postaraly se o hlavní zprávu dne po celém světě.

Novou americkou ministryní spravedlnosti ve Washingtonu, která tuto funkci vykonávala teprve měsíc, nebyl nikdo jiný než Loretta Lynchová, jež předtím měla v New Yorku několik let na starosti vyšetřování zločineckých praktik ve FIFA. Lynchová prohlásila: „Tito lidé měli dohlížet na dodržování pravidel, která chrání fotbal před nepoctivostí. Oni však místo toho světový fotbal zkorumpovali, aby posloužili vlastním zájmům a obohatili se.“ A pokud by to funkcionářům FIFA, kteří se ustrašeně choulili v Curychu a jinde ve světě, neznělo dost zlověstně, pokračovala: „Ministerstvo spravedlnosti je odhodláno s těmito praktikami skoncovat, vymýtit korupci a pohnat provinilce před spravedlnost.“

Au!

Zatčeným činovníkům i těm, kteří se zatčení obávají, bude nějaký čas trvat, než pochopí, že se dopustili něčeho špatného. Od roku 1974, kdy se novým prezidentem FIFA stal mafiánskými vazbami opředený João Havelange, byly úplatky a provize ze smluv běžnou součástí byznysu. Nejpopulárnější sport na světě kontrolovali ze samého vrcholu gangsteři bez špetky morálky, z nichž mnozí nosili impozantní saka s emblémem FIFA.

Zbytek sportovního světa, který neměl přístup do skleněného paláce FIFA, stojícího na kopci nad Curychem, cítil hnilobu a bučel, kdykoli se Blatter odvážil vyjít na veřejnost. Jenže jsme neznali špinavé podrobnosti. Oni ano, hleděli jeden na druhého a obdivovali své zlodějské a korupčnické kumpány obklopené hrstkou naivů, kteří si užívali nezřízeného života. Ten jim zajišťovali Havelange a Blatter, aby je udrželi v poslušnosti. Štíhlé postavy se mezi nimi skoro nevyskytují, většina z nich se desítky let cpala kraby a kaviárem a lila do sebe nejvybranější vína.

Začali si myslet, že brát fotbal na hůl je výsadou, kterou jim udělil Bůh a přidal k ní velké kožené sedačky v přední části letadel, limuzíny a společnost prezidentů, premiérů a panovníků. Někdy, a to se skutečně dělo, je v Indii malé děti zasypávaly plátky růží, jinde je krásné mladé ženy zdobily květinovými věnci a pak jim v posteli splnily jakékoli přání.

Když se dnes podívají do zrcadla, vidí oběti pronásledované americkým imperialismem a lidmi bez úrovně – ano, novináři. Jejich právníci jim budou znaveně vysvětlovat, že přijaté úplatky v amerických dolarech byly zúčtovány newyorskými bankami, čímž se automaticky dopustili hned několika trestných činů.

Během deseti let, kdy jsem se zabýval korupcí policie, jsem se setkal s mnoha těžkými kriminálníky, bankovními lupiči a pachateli ozbrojených zločinů. Podpláceli detektivy, aby nemuseli do vězení. Úplatnými policisty však opovrhovali a obdivovali ty poctivé.

Dělali kvalifikovanou a nebezpečnou práci a hrdě mi říkali: „Andrewe, já jsem profesionální zločinec.“ Byli poctivější než kuplíři v sakách s emblémem FIFA, kteří obelhávali sami sebe a kvůli vlastnímu obohacení prostituovali poctivou hru.

Havelange ke korupci pobízel a Blatter dovolil, aby se v ní pokračovalo. Tlouštíci neprovádějí palácové převraty. Tlouštíci využívají výhradní licence k tomu, aby byli ještě tlustší. Blatter to ve svých pozdějších letech, zhlouplý mocí, už nedokázal kontrolovat. John Gotti by byl nechal každý rok zastřelit jednoho člena výkonného výboru, jen aby udržel kázeň.

DNE 2. PROSINCE 2010 se to nenapravitelně zpackalo. Své úchyly shromážděné u stolu FIFA, aby rozhodli, kterým zemím přidělí pořádání fotbalového mistrovství světa v letech 2018 a 2022, měl Blatter poučit: „Ať už vás podmazává kdokoli, ty prachy si jako obvykle vezměte. Ale nemůžeme jít do Kataru. V létě je tam moc horko a v žádném případě nemůžeme riskovat hněv fanoušků, klubů, televizních společností – a pohled na další a další rakve posílané do Nepálu.

To samé platí o Rusku. Jestli se cena ropy neudrží a Putinův sen o obnově sovětského impéria odstartuje finanční kolaps, nebude si moci mistrovství světa v roce 2018 dovolit. Rusové nebudou moci dodržet sliby o tom, že postaví nové stadiony, hotely a letiště. Fanoušci nebudou chtít riskovat cestování mimo Moskvu.“

Jenže Blatter byl otupělý, neboť ho příliš zaměstnávalo obdivné prohlížení vlastního obrazu v zrcadle a prožívání pocitu štěstí, jímž ho oblažily pocty bývalého amerického prezidenta a budoucího britského krále.

Blatter svým parazitům dovolil hlasovat o dvou světových šampionátech současně, aby dostali dvojnásobné úplatky, dokud ještě dýchají, a oni to fatálně přepískli. Ve své aroganci, chamtivosti a v přesvědčení o své nedotknutelnosti hlasovali tak, že se to nevyhnutelně obrátilo proti nim samotným i proti světovému fotbalu.

Trvalo to dlouho, možná až příliš dlouho na jeden novinářský život. Nejsem rychlý, jsem naopak pomalý a postupuji metodicky. V prvních letech sledování těch patolízalů mi chvíli trvalo, než jsem porozuměl jejich špinavé hře. Je to takhle:

Sport generuje vášně; vášně generují peníze; ty peníze a funkcionáři, kteří je mají pod palcem, nepodléhají vůbec žádné kontrole; vakuum vyplňuje organizovaný zločin; sport privatizují podvodníci a prodávají ho globálním značkám skrze své propustné marketingové společnosti.

A bosé děti dál hrají bez kopaček, sprch a slušných dresů. Ty peníze, odstraněné s chirurgickou přesností, jsou fuč. Někdy jdou na Kajmanské ostrovy, někdy do Vaduzu.

„PANE JENNINGSI, musíte mít pocit velkého zadostiučinění,“ vyzvídaly zástupy kolegů ze zahraničních filmových štábů, když jsem se po těch zatčeních utábořil se svým týmem BBC v Curychu. To jistě. Jiná chvála přišla od Chucka Blazera. V roce 2011 jsem mu, jak se na novináře sluší a patří, poslal otázky a dal jsem mu právo odpovědět na článek o jeho čachrech, který jsem se chystal publikovat.

„Jako novinář jste k ničemu,“ vypálil Blazer z Trump Tower 17. července 2011 v čase 16:57:21. Publikoval jsem a pak jsem zavolal FBI.

Byl jsem zpravodajem ve válečných zónách na Blízkém východě, v Čečensku, Střední Americe i v londýnských hospodách, kde někteří štamgasti běžně nosí bouchačku nebo nůž. Vím, co je neodbytný strach. Ale když se mě snaží zastrašit příslušníci galerky FIFA, je to jen otravné.

„NADRŽENÉ HOSPODYŇKY: Klikněte pro odhlášení.“ Nechte se svést tím pohupujícím se poprsím… a sledujte smrt svého počítače. Při ranní kontrole došlých e-mailů rutinně mažu výzvy úžasně atraktivních mladých žen, abych si užil jejich fotek a možná i víc. Stačí jen kliknout. V určitém období jsem dostával autenticky vypadající upozornění na zprávy BBC a CNN s exkluzivitami typu „Britská vláda tajně financuje Islámský stát“ – přímo od dobře zaplacených středoevropských trollů. „Klikněte a zjistíte víc.“ Děkuji, nechci.

Jednoho podvodníka z FIFA jsem popouzel tak, že zaplatil za to, aby se můj blog stal terčem masivních útoků DDoS, které pak v okamžiku svého vrcholu zmrazily podstatnou část internetového provozu a postihly až polovinu webové komunikace do Velké Británie. Soudní experti zjistili, že útok byl veden z Ruska, Běloruska, Ukrajiny a Číny. Zaplatila ho FIFA? Požádám švýcarské policajty, aby zapátrali hlouběji ve fakturách a platebních příkazech FIFA.

Před FIFA jsem se jako investigativní novinář dlouho věnoval korupci v Mezinárodním olympijském výboru (MOV). Trvalo deset let, než se mi podařilo rozkrýt úplatnost ve strukturách MOV a odhalit, že v jejím čele stál celoživotní fašista Juan Antonio Samaranch, který si myslel, že druhou světovou válku vyhrálo nesprávné mužstvo. Systémovou nepoctivost MOV obnažil skandál z roku 1999, kdy vyšlo najevo, že hlasy, které rozhodly o zvolení Salt Lake City dějištěm zimních olympijských her v roce 2002, se směňovaly za peníze a sex.

Nikdo z členů MOV nebyl zatčen. Bylo obětováno pár nýmandů a najatá newyorská PR agentura zavalila novináře prohlášeními o reformách, které se dnes dají stěží vypátrat. Prošlo jim to.

PRO KALUŽ SLIZU, která zbyla z FIFA, je ale po všem. Vyšetřování se neustále rozšiřuje a FBI slíbila, že dojde k dalším, možná i senzačním zatčením. Máme už po krk Blatterových velmi dobře placených „nezávislých vyšetřovatelů“ a „revizních expertů“ vyrábějících zprávy, které on nikdy nemůže zveřejnit – hlavně proto, že v nich skoro nic není. Kdyby to udělal, ukázalo by se, že jsou úplně zbytečné. Je to jen vějička na novináře, kteří věří, že jednou bude odhalena neúprosná pravda. Snílci. Pravda už odhalena byla.

Fotbal se musí zbavit Blatterova nóbl paláce nad Curychem s neospravedlnitelnými účty za čištění oken. Švýcarští policajti teď spěchají s prací, které se 30 let vyhýbali. Pro torzo funkcionářů a „strategických poradců“ je ale už příliš pozdě na to, aby si mohli přeskládat židle v zasedací místnosti, roztrhat tajné dokumenty se záznamy o Blatterově ohromném „platu“, prémiích, náhradách a o létání jeho přítelkyň první třídou, a potom prohlásit, že je všechno „zreformováno“. A vrátit se do velkých kožených sedaček, dobře chráněných před upocenými fanoušky v zádi letadla.

Autoritářské pravidlo, že hráči, kluby, národní svazy nebo fanoušci, kteří se rozhodnou s jeho zločineckým královstvím bojovat u civilního soudu, budou z fotbalu vyloučeni, si Blatter může strčit tam, kam slunce nedosvítí. K ochraně lidové hry je zoufale zapotřebí, aby na ni dohlíželi policisté a auditoři placení z peněz daňových poplatníků. Ne Blatterovi nohsledi.

Na cestě do zapomnění Blatter může ze svých důchodových příspěvků od FIFA zaplatit 29 milionů dolarů, které utratil za natočení své hagiografie United Passions, nejhoršího filmu, jaký se kdy promítal. Tam, kam Blatter půjde, důchod možná nebude potřebovat.

Ať vytáhne nahoru ty bedny archivů, sjede dolů z kopce na letiště a sbohem. To, kde by mělo přistát jeho letadlo, může počkat. Fanoušci a menší kluby mezitím musí uspořádat národní, regionální a kontinentální konference a prodebatovat novou, jednoznačně formulovanou ústavu, která skutečně posílí členskou základnu. Kdo to ale zaplatí? Coca-Cola, McDonald’s, VISA a Adidas vedou morální řeči. Teď to mohou dokázat. Mohou také zaplatit zveřejnění všech archivních dokumentů na webu. Naši občané si na vládách vymohli elektronickou transparentnost a svobodu informací. Na řadě je fotbal. Kluby, národní svazy, to, co zbylo z FIFA, platy, výdaje na cestování a ubytování, denní diety… Všechny schůze streamovat na internetu. Už žádné skrýše. Naprostá průhlednost. A cokoli nás ještě napadne.

Nová organizace, která by se mohla prozatímně jmenovat Světová fotbalová unie, mi vrátí právo navštěvovat fotbalové tiskové konference, které mi Blatter v roce 2003 vzal, protože jsem věděl příliš. S akronymem by mohla být potíž, tak na tom musíme zapracovat.

Děkuji televiznímu pořadu BBC Panorama, populárnímu britskému čtrnáctideníku o fotbale, producentům německých televizních stanic ZDF a ARD, sdružení veřejnoprávních rozhlasových stanic NPR, veřejnoprávní televizi PBS a zpravodajskému magazínu 60 minut televize CBS ve Spojených státech a nápomocným médiím v Brazílii, když děti potřebovaly nové kopačky.

A teď se se mnou vydejte na schůzku s palermskou mafií, se zločineckou bandou v Rio de Janeiru, která učila Joãa Havelangeho umění podvodu a zpronevěry při ždímání fotbalu, i se současným gangem, jehož prohnilost nám nakonec dala šanci vzít si svůj míč a jít domů.

Andrew Jennings

Cumbria, srpen 2015

Prolog

V Palermu – seznámení s mafií

Palermo, únor 1987: Jsme v pomerančovníkovém háji na kraji města a filmujeme malou průmyslovou budovu. Dnes už je opuštěná, ale donedávna se v ní lisovala šťáva. Podle požadavků uplatňovaných u dotačního odboru Evropské unie to byla největší lisovna pomerančového džusu na světě.

Mafie podnik využívala k podávání podvodných žádostí o dotace na džus, který nikdy neexistoval. Podpláceli a zastrašovali úředníky, aby žádosti posvětili razítkem – a tak nakradli miliony dolarů. Podfuk skončil, gangsteři unikli. Tohle je ale Sicílie a oni jsou všude. A všechno si hlídají.

U mého filmového štábu zastavuje černý sedan s kouřovými skly. Vystupuje z něj tlustý chlap a jde přímo ke mně. Ukazuje přes rameno na neviditelnou, ale zjevně důležitou osobu za zatemněnými okny a ostrým hlasem oznamuje: „On říkat, vy tuto ne film.“

Předstírám, že vůbec nerozumím, což mému kameramanovi poskytne čas k natočení několika dalších záběrů opuštěné budovy. Když tomu chlápkovi začnou vzteky vylézat oči z důlků, chňapnu ho za ruku, pevně jí zatřesu, řeknu „Arrivederci“ a volám na svůj štáb „Je čas jít!“.

Nebyl to dobrý den. Předtím jsme jeli do městečka Altofonte, ležícího v kopcích nad Palermem. Věděli jsme, že tam má domov mafiánský boss, který je teď jejich šéfem v Londýně. Uličky byly úzké, na naše půjčené auto z obou stran padaly vysoké zdi bez oken a dveří. Vjeli jsme do nepřehledné zatáčky, zahnuli ostře doleva a v další úzké ulici se před námi objevilo čtyřspřeží černých koní s černými chocholy na hlavách. Ale ne! Pohřeb. Našli jsme místo, abychom se protáhli kolem koní a pohřebního vozu. Vyhýbali jsme se zakaboněným tvářím a neodvažovali se pohlédnout do očí nikomu v zástupu truchlících, kteří kráčeli za spřežením. Bez prodlení jsme pak našli nejbližší cestu vedoucí z města ven.

O pár dnů později nás vedli ozbrojení policisté betonovými chodbami a pancéřovými dveřmi v bludišti pod Justičním palácem v Palermu. Nakonec jsme přišli do maličké kanceláře vyšetřujícího soudce Giovanniho Falconeho. Žoviální muž, který se díky svým úspěchům v boji proti mafii stal jejím hlavním terčem, odložil stranou zprávy tajných služeb, které právě studoval, vytáhl láhev skotské a bavil nás informacemi o gangsterech, po nichž jsme pátrali.

O pět let později mafie dostala Falconeho i jeho ženu. Auto, ve kterém jeli, roztrhala půltunová nálož odpálená v kanalizační rouře pod dálnicí vedoucí z letiště do Palerma.

Dokončil jsem film odhalující, jak mafie propírá miliony dolarů z prodeje heroinu v Americe přes banky v londýnské City a dále přes Bellinzonu ve Švýcarsku až do Itálie. Pak jsem se chtěl dovědět víc o tom, jak mafie funguje. Studoval jsem statě a zprávy policejních důstojníků a kriminologů zkoumajících povahu a strukturu organizovaného zločinu. Ukázalo se, že to byla nezbytná příprava na investigativní práci v mezinárodních sportovních federacích.

V devadesátých letech jsem čmuchal kolem FIFA a v roce 2000 jsem se začal zaměřovat na Blattera a Havelangeho. Brzy jsem si uvědomil, že jsem se vrátil k temnému sicilskému étosu a zločinecké kultuře omerty, i když byly přeneseny na jiný kontinent. Cestoval jsem do ještě vzdálenější minulosti, bádal a četl, až jsem se dostal do Bangu před 50 lety. Ze světa bicheiros jsem cestoval zpět do Evropy a objevil tajné kufříky se zlatými ingoty nashromážděné v Curychu. Jejich sledováním se uzavřel kruh vedoucí zpátky na Copacabanu a mistrovství světa v roce 2014.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Romáriova předmluva

Úvod

Prolog