Zoe Sugg neboli Zoella (* 1990) pochází z anglického Brightonu. Svůj videokanál spustila v roce 2009 – její příspěvky se zabývají tématy, jako jsou móda, kosmetika či životní styl, ale nevyhýbá se ani závažnějším otázkám spojeným s životem dnešních teenagerů. Za své vlogy a další aktivity získala řadu ocenění. Zoellin hlavní YouTube kanál nazvaný ZOELLA280390 (podle data jejího narození) má více než deset a půl milionu odběratelů, druhý YouTube kanál MOREZOELLA má více než čtyři miliony odběratelů, její Twitter sledují přes čtyři miliony uživatelů a Instagram přes sedm milionů fanoušků. Na seznamu kanálů s největším počtem odběratelů zaujímá kanál ZOELLA280390 50. místo v celkovém žebříčku.

Girl Online: On Tour

Text copyright © Zoe Sugg, 2015

The moral right of Zoe Sugg has been asserted

All rights reserved

Front cover: cover illustrations © Ahoy There

a crowd of people at a concert with a heart shaped hand

shadow © Annette Shaff/Fotolia.com

girl with camera photograph © Silas Manhood

Back cover: author photograph © Zoe Sugg

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-020-7

ISBN mobi978-80-7565-021-4

Všem, kteří vznik této knihy umožnili

a povzbuzovali mě od postranní čáry.

Budu vám za to navěky vděčná.

20. června

Jak přežít vztah na dálku, když je váš přítel supersexy rocková hvězda

Stáhněte si Skype, WhatsApp, Snapchat a v podstatě všechny další aplikace pro komunikaci, které najdete. Zůstaňte vzhůru celou noc a v pyžamovém overalu, co vypadá jako kostým pandy, si se svým klukem povídejte tak dlouho, dokud vám nezačnou padat víčka a opravdu nezbývá, než jít spát.

1. Kdykoli se probudíte a stýská se vám po něm, pouštějte si stále dokola jeho písničku „Podzimní holka“.

2. Stáhněte si do mobilu aplikaci, která vám řekne, kolik je přesně hodin na tom místě, kde se právě váš miláček nachází, abyste ho omylem neprobudili ve tři hodiny ráno, protože si s ním chcete povídat. (To se mi už stalo nejmíň desetkrát!)

3. Kupte si kalendář a vyznačujte si do něj, kolik dnů vám zbývá, než se s ním zase uvidíte (což v našem případě – jen tak mimochodem – je už pouhých PĚT DNŮ!)

4. Vyhrajte v loterii, abyste mohli praštit se školou a kamkoli za ním odletět, abyste už nemuseli být nikdy bez něj tak nekonečně dlouhou dobu.

5. Ať už děláte cokoli, nikdy se nepřipojujte na síť a nedívejte se na videa, na nichž se superúžasná popová hvězda Leah Brownová kroutí kolem vašeho přítele před milióny ječících fanynek.

6. A taky si ho NIKDY negooglujte, abyste věděli o všech těch supercool věcech, co právě váš přítel dělá, zatímco se vy biflujete na zkoušky.

Moji milovaní čtenáři, dokonce i kdybych jednoho dne měla pocit, že můžu tenhle svůj blog zveřejnit, nikdy to neudělám.

Vím totiž, že nemůžu otevřeně přiznat, že se cítím nejistá a ne moc hezká a žárlím víc než jen trochu, byť je můj přítel ten nejúžasnější kluk na světě a nikdy mi nedal ani tu nejmenší záminku, abych se takhle cítila. Rozumíte mi?

Povězte mi, že všechno bude jednoho dne lepší. Já totiž fakt nevím, jak to všechno přežiju.

Girl Offline… co nikdy nebude online XXX

Kapitola první

O pět dnů později

Mělo by být oficiálně zakázané, aby zkušební místnosti měly výhled na moře.

Nebo je to snad fér, že jsme tady zavření a v prstech máme křeč, jak v nich už celé dvě hodiny v kuse svíráme propisky, zatímco paprsky světla tančí na vlnách a všechno tam venku vypadá tak krásně a útěšně? Jak si asi tak mám vzpomenout, kdo byla čtvrtá manželka krále Jindřicha VIII., když si za oknem prozpěvují ptáci, a přísahala bych, že někde blízko slyším i tu veselou, chytlavou melodii, co ohlašuje příjezd pojízdného stánku se zmrzlinou?

Vrtím hlavou a vyháním z ní obraz báječně křupavého kornoutku s neodolatelnou zmrzlinou, abych se mohla soustředit na navázání přímého spojení s mozkem svého nejlepšího kamaráda Elliota. On by totiž žádné potíže s historickými fakty a postavami určitě neměl. Ne nadarmo ode mě dostal přezdívku Wiki – ono to totiž vypadá, že jeho mozek obsahuje tolik vědomostí jako celá Wikipedie, čímž se naprosto liší od toho mého, z nějž všechny vědomosti mizí rychlostí blesku.

S povzdechem se urputně snažím soustředit na zadání, ale jednotlivá slova mi jen plavou před očima a já už snad nerozumím ani svým naškrábaným odpovědím. Doufám, že ať už začne můj test opravovat kdokoli, bude mít s luštěním mého písma větší štěstí než já.

Vybrat si dějepis jako jeden z maturitních předmětů nebyl zrovna dobrý nápad. Jenomže když se o tom rozhodovalo, udělala jsem totéž, co většina lidí kolem. Jediný předmět, o němž jsem věděla, že si ho jistojistě vyberu, byla fotografie. A pravda je, že ani nemám ponětí, co chci vlastně dělat, až školu dokončím.

„Tak dobrá! Všichni odložte, prosím, pera!“ oznamuje nám zkoušející od tabule.

Okamžitě mám v ústech sucho jako na poušti. Nevím, jak dlouho jsem byla duchem nepřítomná, ale naprosto jistě vím, že jsem nestačila zodpovědět všechny otázky. Tyhle testy rozhodnou, jaké předměty si vyberu příští rok na závěrečné zkoušky – a já jsem to už stačila zmrvit. Cítím, jak mám dlaně ulepené potem, a ptáky už venku zpívat neslyším. Vnímám jen vřeštění mořských racků. Jako by mi do uší skandovali: „Nedala to! Nedala to! Nedala to!“ Obrací se mi žaludek a mám najednou pocit, že se nejspíš pozvracím.

„Penny, tak jdeš?“

Zvednu hlavu a u lavice stojí moje kamarádka, spolužačka Kira. Učitel už posbíral i můj test, a já si toho skoro ani nevšimla.

„Jo, ještě moment,“ popadnu tašku a zvednu se ze židle.

A když už stojím na nohách, najednou mi přestane být špatně a zaplaví mě pocit úlevy. Ať už to dopadne jak chce, je to tak: mám za sebou poslední zkoušku! Letošní školní rok pro mě právě skončil!

Plesknu Kiru vítězoslavně do natažené dlaně a přitrouble se u toho šklebím. Moji spolužáci, dvojčata Kira a Amara obzvlášť, mi teď připadají bližší než kdykoli dřív. Po tom dramatu na začátku roku se kolem mě semkli a podrželi mě. Byla to jakási pevná zeď přátelství, která mě bránila před přílivovou vlnou šmírování médií. Všichni se úplně zbláznili, když zjistili, že chodím s rockovou hvězdou Noahem Flynnem, a pak samozřejmě objevili i můj blog, vyhrabali z něj detaily z mého osobního života a dali mi nálepku rozvracečky, protože Noah měl údajně vztah s popovou mega hvězdou Leah Brownovou. Byly to ty nejhorší dny mého života, ale moji kamarádi mi pomohli tu smršť přežít. A když to drama skončilo, všechny nás to sblížilo.

Zatímco se hrneme do školní haly, Kira mi říká: „Co takhle oslavný burger v GBK? Chystáme se, že si tam všichni společně zajdeme ještě před koncertem. Musíš být fakt celá bez sebe, že se zase uvidíš s Noahem.“

Žaludek se mi stáhne starým známým způsobem. Těším se, jasněže se těším, ale zároveň jsem nervózní. Neviděla jsem Noaha od Velikonoc, když se mnou oslavil moje šestnácté narozeniny. A teď máme před sebou dva společné týdny. A i když je to to jediné, co si přeju – a taky jediná věc, na niž jsem schopná myslet – stejně se tak trochu bojím, jestli to bude stejné.

„Dorazím za váma za chvilku,“ odpovím. „Musím si něco vyzvednout v kabinetu Millsové a pak se ještě skočím domů převlíct.“

Kira mi stiskne paži. „Ježiši, jasně! Já si taky vlastně ještě musím rozmyslet, co si vezmu na sebe!“

Chabě se usměju, zatímco ona spěchá pryč, ale euforie z ukončených zkoušek rychle mizí a popadá mě stres. Nervuju se, protože si říkám, jestli se svému klukovi budu pořád ještě líbit tak jako dřív. Jasně že vím, že bych měla být sebejistější, že mě má Noah rád takovou, jaká jsem, jenomže když je váš kluk jeden z nejslavnějších mladých muzikantů současnosti na celé planetě, tak se to snadněji říká, než uvádí do praxe.

Školní chodby jsou skoro liduprázdné a jediný zvuk je lehké skřípání gumových podrážek mých konverzek na linoleu. Nemůžu uvěřit, že za chvíli uvidím svou učitelku fotografování, slečnu Millsovou, v tomto roce naposledy. Tohle pololetí se mi opravdu hodně věnovala – je to asi jediný člověk (s výjimkou našich), kterému jsem se otevřeně svěřila s tím, co se stalo loni na Vánoce a Nový rok. Dokonce ani Elliotovi neříkám pokaždé úplně všechno. Vlastně jsem nikdy žádného nezaujatého posluchače nehledala, ale to jsem ještě nevěděla, jak moc ho potřebuju.

A nijak zvlášť mi nepomohlo, když mě v malé místnůstce, kterou učitelka Millsová předělala na temnou komoru, přepadl nával paniky. Stalo se to jen dva týdny poté, co se na web dostaly všechny ty informace o mně a Noahovi. Obvykle mě temná komora spíš uklidňovala, ale ať už to způsobily chemické výpary nebo uzavřený malý prostor – nebo snad skutečnost, že jsem tam právě vyvolávala fotku, na které byla Noahova pohledná tvář, tedy tvář, kterou jsem neměla dlouho vidět na vlastní oči – prostě a jednoduše jsem tam málem omdlela a zhroutila se do uskladněných chemikálií. Naštěstí se to stalo po škole, takže nikdo se už nemusel znovu dívat na „Panikářku Penny“ v akci a učitelka Millsová mi udělala čaj a nabídla mi sušenky a já jsem najednou začala mluvit a mluvit a nedokázala jsem se zastavit.

A od té doby mi už vždycky pomáhala. Ale já jsem stejně věděla, co by mi udělalo úplně nejlíp: můj blog. Psaní blogu pro mě bylo vždycky neuvěřitelně osvobozující. I když jsem po posledním příspěvku „Od pohádky k hororu“ nastavila všechny další příspěvky na Girl Online na soukromé, stejně jsem stále cítila jakési vnitřní „svědění“, kterého jsem se nedokázala zbavit… Nejspíš jsem prostě toužila podělit se o své myšlenky se světem. Girl Online byl můj kreativní a citový „ventil“ dýl než rok, a mně se po mém blogu opravdu stýskalo. Chyběla mi společnost čtenářek, které jsem se za tu dobu naučila nazývat svými kamarádkami. Věděla jsem, že by stačilo se jim svěřit a ony by mě jistojistě v té těžké situaci podpořily stejně, jako za mnou stály, když jsem se jim svěřila se svými problémy se strachem a úzkostmi.

Jenomže jediné, co jsem viděla, když jsem zavřela oči a snila o obnovení svého blogu, byli všichni ti nenávistní lidé připojení k síti, sklonění na klávesnicemi a čekající jen na to, až mě budou moct rozsápat svými hejty. Byť byla spousta lidí na mé straně a chovali se ke mně moc pěkně, jeden jediný hnusný komentář stačil, abych se vrátila do té temné, pekelné spirály plné strachu. Nikdy dřív jsem se necítila tak ochromená, tak neschopná něco napsat. Dřív mi slova plynula z konečků prstů jako voda, ale teď se všechno zdálo pokřivené a nesprávné. A tak jsem si začala všechno zapisovat do klasického deníku – jenomže to prostě není totéž.

A všechny tyhle pocity jsem se pokusila vysvětlit učitelce Millsové. V té temné spirále se lidé na netu stávají klauny s tlustým nánosem mejkapu na tvářích – a když se usmějí, mají zuby ostré jako břitva. Jsou to vlastně jakási monstra, jenomže se nikde pokoutně neplíží nocí – naopak je každý může kdykoli vidět. Jsou to všechny mé strachy smotané do jednoho velkého klubka plného děsu. Milión nočních můr. Nutí mě, abych si sbalila všechny své věci a přestěhovala se k nějakému zapadlému kmeni v amazonském pralese, jehož členové mají za to, že letadla jsou zlí duchové vyslaní na zem bohy. Vyprávěl mi o nich jednou Elliot. Vsadím se, že tihle lidé o nějaké Girl Online nebo Noahovi Flynnovi v životě neslyšeli. Vsadím se, že nemají ani páru, co to je Facebook. Nebo Twitter. Nebo virální videa, která snad z netu už nikdy nezmizí.

Dokonce i kdybych žila „jen“ v Brightonu, tak by všechno už bylo nejspíš v pohodě. Většina lidí z naší školy na ten můj loňský „skandál“ zapomněla stejně rychle, jako se zapomíná třeba na jméno vítěze posledního ročníku X Factoru. Můj táta vždycky říká, že dnešní noviny jsou jen zítřejší obal na smaženou rybu s hranolkami. A má pravdu – ta novina, která se týkala mého vztahu s Noahem, je už dneska jenom stará, ohraná písnička. Je vybledlá jako moje prastaré džíny. Jenomže já bohužel nežiju v džungli někde na konci světa a vlastně ani „jenom“ v Brightonu. Jsem totiž občanka Planety Internet – a v téhle chvíli je to to nejhorší místo, kde se konkrétně já můžu nacházet. Mám totiž dost velké obavy, že na Internetu se nezapomíná.

Jedna dobrá věc z Internetu ale přece jen vzešla. Se čtenářkou svého blogu, co se podepisovala přezdívkou Pegas a stála celou dobu při mně, jsme si vyměnily emailové adresy a stala se z nejvěrnější čtenářky Girl Online jednou z mých nejlepších kamarádek – a to i přesto, že jsme se ve skutečném životě ještě nesetkaly. Když si asi tak po miliónté vyslechla moje lkaní, jak moc bych si přála, aby Girl Online stále existovala, tak mi navrhla, abych si změnila nastavení blogu tak, aby si ho mohli přečíst jen ti, kterým pošlu heslo. Takže teď si ty moje blogové úvahy a postřehy mohou číst tři lidé – Pegas, Elliot a učitelka Millsová, což není mnoho, ale je to lepší než nic.

Přes skleněnou náplň dveří vidím, jak se slečna Millsová v kabinetu sklání u stolu nad opravami a světle hnědé vlasy jí padají do tváří. Zaklepu a ona s úsměvem vzhlédne.

„Pěkné odpoledne, Penny. Takže jsi pro letošek se školou skončila?“

Přikývnu. „Zrovna jsem dopsala test z dějepisu.“

„To je prima! Pojď dál.“

Pak mlčí a čeká, až se usadím do jedné z tvrdých plastových židlí. Všude kolem vidím černě zarámované fotografické projekty svých spolužáků – fotky tu už čekají na letní výstavu. I když byla Millsová proti, přesvědčila jsem ji, že moje fotografie na výstavě nebudou. Všechna zadání jsem sice splnila, ale nedokážu se přimět k tomu, aby moje „díla“ viděl ještě někdo jiný. Většina třídy si dává svá fotografická portfolia i na web, ale já jsem s tím skončila už po Vánocích. Děsím se toho, že by tam někdo mohl moje práce najít a pak by si ze mě dělal legraci. Místo toho si vyrábím papírové fotografické složky a každý týden je učitelce nosím. To, že můžu něco tvořit fyzicky, rukama, že to skutečně existuje, mě uklidňuje.

Millsová vytáhne ze zásuvky moji složku a podá mi ji. „Skvělá práce, Penny. Ostatně jako vždycky,“ dodává s úsměvem. „Tohle je naše poslední schůzka na nějakou dobu, nepletu se, že ne? Chtěla bych si s tebou promluvit o tom posledním příspěvku na blogu. Víš, chci abys věděla, že všechno chce svůj čas…“

Krčím rameny. Brát to den po dni, žít den po dni, je tak maximum, co teď dokážu.

Učitelka pokračuje, jako by četla moje myšlenky: „Myslím, že dokážeš víc, než jen přežívat den po dni. Můžeš se mít skvěle. V letošním školním roce sis prošla spoustou věcí. Jsem moc ráda, že sis jako jeden ze zkouškových předmětů vybrala fotografování, ale neměla by ses tím výběrem nějak moc trápit. V tvém věku máš přeci dovoleno ještě nevědět, co bys jednou chtěla dělat.“

Tak ráda bych jí věřila, ale je to těžké. Zdá se mi totiž, že všichni kolem – tedy až na mě – už přesně vědí, co si se svými životy počnou. Elliot tyhle mé pocity vůbec nechápe. Ví naprosto jasně, že chce studovat módní návrhářství, a sní o tom, že si jednoho dne založí i vlastní značku. Kira se zase chce stát veterinářkou, takže si vybrala biologii a matematiku, aby pak mohla jít na nějakou opravdu kvalitní vysokou. Amara je téměř génius na fyziku a vždycky chtěla být vědkyně – takže ta to má taky jasné. Jenomže mě v podstatě baví jenom fotografování a psaní blogu, a výsledky téhle činnosti můžu zveřejňovat jen tajně a pro pidiskupinku svých nejbližších přátel. Takže nemám pocit, že tenhle směr má nějaký potenciál, co se týče mé budoucí kariéry.

Vím, že možností je moře, ale já jsem jakoby zaseklá na břehu a nejsem nachystaná se do toho moře ponořit. „Copak vy jste nechtěla být vždycky učitelkou?“

Slečna Millsová mi hned se smíchem odpovídá: „Ani ne. Tak nějak… tak nějak jsem do toho prostě spadla. Původně jsem chtěla být archeoložka! Jenomže pak jsem zjistila, že archeologie není jen spousta dobrodružství v duchu Indiany Jonese, ale že až příliš často jde například o třídění drobounkých úlomků kostí, které může zabrat člověku celé hodiny. Takže jsem si často připadala tak nějak úplně ztracená.“

„No, a přesně tak se já cítím teď. Ztracená ve svém vlastním životě. A neumím ani používat kompas. Nemá člověk k dispozici nějakou GPS na život?“

Millsová se krátce zasměje a pak se na mě obrátí s vážnou tváří: „Podívej, bez ohledu na to, co ti říkají jiní dospělí, já ti teď povím jedno malé tajemství: opravdu to ještě nemusíš vědět. Je ti jen šestnáct. Takže jdi dál a hlavně si to užívej! Žij naplno. Převrať si ten svůj vnitřní kompas klidně vzhůru nohama, nebo ho úplně roztoč, aby ani on nic nevěděl. Jak jsem už říkala, k učení jsem se dostala čirou náhodou, ale teď bych ho nevyměnila za žádnou jinou práci.“

Pak se ke mně ještě s úsměvem lehce nakloní: „A dneska je ten koncert, nemám pravdu? Celá třída nemluvila o ničem jiném. Noah bude vystupovat před Sketch!“

Taky se usměju. Jsem ráda, že jsme změnily téma. A když pomyslím na Noaha, hned je mi u srdce lehčeji. Jsou chvíle, kdy Skype a psaní esemesek nestačí – a ta chvíle právě nastala. A dnes večer ho vlastně uvidím i vůbec poprvé vystupovat na pódiu naživo a před tisícovkami ječících holek. „Ano, hraje před nimi. A je to pro něj docela velká věc.“

„Hm, ani se nedivím… A ty na sebe, Penny, dávej přes léto pozor, ano? A nezapomeň, že se máš pomalu připravovat na maturitu z fotografování.“ Millsová ještě jednou ukáže na složku s mými fotografiemi. „A víš jistě, že se opravdu nechceš té výstavy zúčastnit? Máš tu spoustu úžasných prací a měla bys je předvést i ostatním.“

Zavrtím jen hlavou. Učitelka si povzdechne, ale je jí očividně jasné, že tuhle bitvu prohrála. „Hm, Penny, můžu ti jen poradit, abys dál psala ten svůj blog. Máš na to vyloženě talent. Víš, jak se s lidmi spojit… a byla by škoda o tu schopnost přijít. Takže k fotografickému projektu na léto si přidej ještě jeden úkol – piš dál. Až se vrátíš, chci si přečíst zevrubnou reportáž z tvých prázdninových cest, ano?“

S úsměvem na tváři si začnu sklízet desky do tašky. „A moc děkuju, že jste mi tak celý rok pomáhala!“

Pak si připomenu, jaký úkol nám vlastně Millsová na prázdniny zadala. Máme kolem sebe hledat „alternativní perspektivy“ – takže je to pro nás vlastně taková výzva dívat se na věci z jiného úhlu. Vůbec nevím, jak to udělám, ale jedno vím jistě: jedu s Noahem na koncertní šňůru a na té cestě se mi určitě naskytne milión nejrůznějších příležitostí.

„Nemáš zač, Penny.“

Odcházím z kabinetu a školní chodby jsou stále opuštěné. Rozběhnu se, běžím co nejrychleji a cítím, jak mi v hrudním koši buší srdce. Vyletím školními dveřmi před budovu, rozpřáhnu paže a ještě na schodišti se divoce roztočím. Hned mi dojde, jak to musí působit trapně, a tváře mi rudnou studem. Jenomže ještě nikdy jsem se na konec školního roku netěšila takhle moc. A svoboda nikdy nechutnala tak božsky!

25. června

Je oficiálně po zkouškách!

(A jak je přežít, až k nim zase dojde)

Fanfára prosím… skončila jsem pro letošek se školou! Hotovo! Finito!

Nebylo to zase až tak hrozné. Opakuju: nebylo to zase až tak hrozné. Ale měla jsem pomocníka (velké díky patří Wikimu, mému nejlepšímu kámošovi!), který přišel s postupy, kterými se mám řídit, když začnu propadat pocitům, že nedělám nic jiného, než že se učím… učím… a jenom učím!

A když si ty postupy hned nezapíšu, vím, že je do zkoušek v příštím roce určitě zapomenu. Z nějakého důvodu – a vůbec nezáleží na tom, kolikrát jsem už testy a zkoušky absolvovala, jsem z nich pokaždé hrůzou celá bez sebe.

Pět způsobů, jak přežít zkoušky (pro všechny, kteří zkoušky nenávidí)

1. Opakujte si učivo

Jasně, někdo může poznamenat, že to je snad jasná věc, ale tenhle rok jsem si vytvořila kalendář, který měl kolonku na každý předmět, a pokaždé, když jsem se celou hodinu ten předmět učila, nadělila jsem si zlatou nálepku ve tvaru hvězdy. Trochu jsem sice měla pocit, že jsem se vrátila na první stupeň, ale v každém případě jsem na vlastní oči viděla, jak postupuju dopředu (na kalendáři se to po nějaké době vyloženě hemžilo zlatými souhvězdími), a tím pádem jsem se cítila mnohem sebevědomější, co se mé přípravy na testy týkalo.

2. Úplatky

A to nemyslím úplatky pro učitele nebo zkoušející, ale pro vás! Pokaždé když jsem dokončila týdenní opakování (viz krok 1), vypravila jsem se do zmrzlinárny Gusto Gelato a za odměnu jsem si koupila zmrzlinový burger. Nic nefunguje jako motivace líp než sladká odměna!

3. Pusťte se nejdřív do těžkých otázek

To je Wikiho top tip! Říká, že když se člověk zaměří na otázky, co je za ně nejvíce bodů, na konci studia se na nich nezadrhne a nemusí psát do důležitých esejů nějaké bláboly.

4. Káva

Kafe nemusím, ale podle mého bratra prý pomáhá. Tak jsem ho zkusila, ale stačil lok a nejenom, že mi to vůbec nechutnalo, ale navíc jsem byla celou noc vzhůru a celá jsem se z toho kofeinu klepala. Takže to vlastně zase až tak dobrá rada není…

7. Snění o létě

Nikdy nezapomínejte, že zkouškami váš život nekončí! Já jsem v podstatě přežila zkouškové jen díky této myšlence. Věděla jsem totiž, že už brzy, opravdu brzy, se znovu setkám s Klukem z Brooklynu…

Girl Offline… co nikdy nebude online XXX

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Kapitola první