Maternity Leave

Copyright © Julie Halpernová, 2015

Translation © Naďa Funioková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-969-3

ISBN mobi 978-80-7565-023-8

Pro maminku

.

„Pochybuju, že jsem kdy viděla takovouhle pozici.“ Dřepím v pokleku na horní polovině nemocničního lůžka ve tvaru písmene L, nohy od sebe a svírám polštář, jako bych u něj hledala spásu. Pokaždé, když kontrakce ustoupí, jsem tak vyčerpaná, že bych klidně na místě usnula. Pak nastoupí další vlna a já zaječím na porodní asistentku: „Přichází další!“ Tiskne mi ruku na záda, opakuje, abych dýchala, a odpočítává, dokud to neskončí. Můj manžel Zach stojí vedle mě a snaží se mě podpořit tím, že mě drží za ruku. I postel mi skýtá větší oporu než on a ta bolest je tak příšerná, že se akorát se sténáním snažím přečkat to utrpení a přitom celou dobu buším Zacha do ramene. Netuším, jestli mi to pomáhá ulevit od té mučivé bolesti, ale když ubližuju chlapovi, který tam stojí bezmocně vedle mě, zatímco já se pokouším vymáčknout z vagíny malého človíčka, trochu mě to uklidňuje.

Další kontrakce, ale miminu se pořád nechce ven. „Co mu, do prdele, trvá tak dlouho?“ Nedokážu přestat nadávat a kňourat. Takhle jsem si rozhodně nepředstavovala tu odhodlanou ženu bojovnici, co odmítá veškeré léky proti bolesti, kterou jsem se rozhodla být. Ne že bych snad toužila po epiduralu. Děsí mě už samotná představa, že by se ke mně přiblížil někdo s obří jehlou a zabodl ji do míst, kam nedohlídnu, a taky ta naprostá ztráta kontroly. Kamarádky se mě snažily pro tu myšlenku nadchnout, tvrdily, že ani nepoznám, až to do mě píchnou, a že jejich porody byly jak koktejlové večírky. Jenže já si nedovedu představit, že bych nevěděla, co se tam dole děje, a je úplně jedno, jak moc to bude bolet. A že je to kurevská bolest. Představte si ty nejhorší menstruační křeče, co jste kdy zažily, znásobte to sedmi tisíci a navrch připočtěte patnáct stovek zavařovaček zelí, co mi teď nadýmají žaludek. Pak ještě přihoďte dvoutunové hovínko, které odmítá vylézt ven, a více méně vám z toho vyleze, jak se právě teď cítím.

„Já budu zvracet! Nechci zvracet!“ pištím. Představa, jak hodím šavli na veřejnosti, mě přímo paralyzuje, a i když jsem tam kompletně nahá s výjimkou čelenky ve stylu Olivie Newton-Johnové, kterou jsem si nasadila v chabém pokusu zachytit skapávající čůrky potu, a monitorovacího pásu, který mám obtočený kolem obrovitánského břicha, stejně bych snad umřela hanbou, pokud bych se teď pozvracela.

„Jen klidně blinkejte. Nebojte se, ven s tím,“ radí mi porodní asistentka. Netuším, jak dokáže zůstat tak klidná. Nejspíš jsou za tím roky praxe v kombinaci s faktem, že v sobě neskrývá žádného vetřelce, který by se tam držel zuby nehty, zatímco ona dělá všechno možné, aby ho vypudila ven.

„Soustřeď se na Doogana. Tady máš jeho fotku.“ Zach mi třesoucí se rukou vrazí před obličej snímek našeho kocoura Doogana, roztomilého chundelatého polovičního siamáčka, ke kterému bych měla při každé kontrakci zaměřit své myšlenky. Z jakéhosi mně nepochopitelného důvodu někteří lidé věří, že když se budu soustředit na Doogana, pomůže mi to zapomenout na to, že se nacházím v extrémní situaci, kdy se mi cosi pokouší roztrhat tělo na kusy.

„Dooganův hebký kožíšek… Dooganův hebký kožíšek,“ opakuju si pro sebe. Tohle má jako ulevit od bolesti? „Nefunguje to! Pořád to kurevsky bolí!“

Přísahala jsem si, že neskončím v tradiční porodní pozici, radši budu dřepět, chodit, pohupovat se… Sakra, celou hodinu jsem seděla na poličce v nemocničním sprchovém koutě, nechávala se zalévat proudy teplé vody a přitom si mačkala bradavky, abych stimulovala kontrakce. Hodina je zatraceně dlouhá doba, pokud máte snášet bičování vodou ze sprchy a ještě k tomu dráždění vlastního těla, takže jsem požádala Zacha, aby pro zmírnění nudy naladil na internetu rádio Pandora. Žel nemocniční wi-fi vypověděla službu a mně nezbylo než kroutit bradavkama za libých tónů cédéčka Boba Dylana, co zůstalo v Zachově laptopu. Taky mám pocit, že brzo zaklepu na nebeskou bránu.

Uplynulo několik minut nebo hodin, čas se táhne donekonečna jako centimetr kolem mého břicha, a už ležím na zádech, příliš unavená, abych se na posteli zvedla. Porodní asistentka a sestřička se utábořily hned vedle mých doširoka otevřených porodních cest, když mi tělem otřásla další kontrakce. Teď mě přinutily přitáhnout kolena k hlavě a přitom současně tlačit dítě ven a zadržovat dech. Je to brutální. Mám pocit, jako bych se topila. Každý, kdo vám bude vykládat, že můžete své tělo na porod připravit, je kapitální vůl. Pokud si nějaká ženská není ochotná protahovat vagínou ananasový meloun, aby natrénovala umění, jak mimino vytlačit, nechápu, jakým způsobem by si mohla celou tu záležitost zpříjemnit.

Všecky možné formy porodu jsem začala zvažovat ve vteřině, kdy se těhotenský test rozzářil pozitivně. Měla bych zkusit Bradleyho metodu? To by vyžadovalo hrozně dlouhé školení. A co porod ve vodě? Představila jsem si, jak se jednotlivé části mého těla scvrkávají do konzistence rozinek, a navíc bych už ve vaně nikdy nenašla útěchu. Uvažovala jsem o domácím porodu, ovšem tenhle nápad jsem zavrhla, jakmile mi došlo, že bych musela celý barák předtím a potom uklidit. Ke všemu mě můj brutálně vysoký věk šestatřiceti let řadí do vysoce rizikové kategorie rodiček. Nakonec jsme se Zach a já rozhodli, že půjdeme s porodní asistentkou do nemocnice, aby můj porod proběhl co nejpřirozeněji a současně v prostředí pípající sterility. Přičinlivě jsem na počítači sepsala šestistránkový porodní plán a společně jsme dokonale načasovali těhotenství a porod tak, aby mateřská dovolená, kterou strávím doma s dítětem, byla co nejdelší a současně mi ubrala co nejmíň času na střední škole, kde pracuju jako učitelka angličtiny: dvanáct týdnů před koncem školního roku plus dvanáct týdnů v létě. A voilà: opravdu jsem tady a snažím se ze sebe vyprdnout mimino.

„Proč to ještě není venku?“ Už zase kňourám. Kéž by tak ze mě tu zatracenou věc konečně vytáhli. To by někdo nemohl najít kleště na barbecue, popadnout ho za hlavičku a prostě ho ze mě vyškubnout? Copak se to tak nedělá?

Zach se přesune na spodní konec postele, stoupne si vedle porodní asistentky a začne povzbuzovat: „Už vidíme hlavičku! Ty to zvládneš! Vedeš si skvěle!“

Jak si krucinál můžu vést skvěle? Mimino mám pořád v sobě a Zach už nikdy nedokáže vypudit z hlavy obraz krvavě zmasakrované vagíny, po které dřív tak prahnul.

Snažím se ho odehnat rukama, ale na horní půlku mého těla se nikdo nekouká. Všechny oči se upírají na staruchu Betty Sue (přezdívka mojí vagíny, která už s pravděpodobností hraničící s jistotou nebude nikdy použita v jakékoli spojitosti se sexem). Dalších pět kol v ringu s kontrakcemi a teď už mám vážně pocit, že na další pokus nedokážu v těle shromáždit dostatek energie.

„Co to má kurva do prdele bejt?“ zasténám. „Proč ještě není venku?“

Tuším, že porodní asistentka už si podobné výroky párkrát vyslechla, ale na druhou stranu jsem vždycky žila v představě, že lidi, kteří využívají porodní asistentky a snaží se rodit přirozenou cestou, by měli ronit organické slzy radosti a vykřikovat do světa hrdé proklamace oslavující ženství, ne nazdařbůh splácané slepence sprosťáren, které jim naskakují ve skrznaskrz propoceném mozku. Je těžké cítit se obdařená výjimečnou mocí, když jsem si v podstatě jistá, že jsem se právě pokálela na postel. „Zachu! Okamžitě odsud vypadni!“ ječím, zatímco se poslední drobty mých privátních tajemství vsakují kamsi do bílého prostěradla.

„Vedeš si skvěle, Annie!“ snaží se mě povzbudit, ačkoli ho panický výraz a chabě skrývané znechucení v obličeji jasně usvědčují ze lži.

„Už to skoro je. Teď pořádně zatlačte. No tak, do toho!“ Porodní asistentka a sestřička se mne snaží dotlačit k okamžiku, který má celé těhotenství údajně „korunovat“. Můžu pouze hádat, ale snad to má nějakou souvislost s tím, že moje stydké pysky natažené k prasknutí vytvoří korunu na hlavičce toho obřího melounu, který právě rodím.

Já se při té představě jako královna rozhodně necítím.

Konečně si ta hnusná melounovitá hlava prorazí z mých spodních partií cestu ven. Ještě pár, teď už o něco méně vysilujících potlačení, a z mého těla vyklouzne cosi mokrého a měkkého a okamžitě to začne řvát. Přepadnu dozadu na polštář, který jsem si podle pokynů přinesla z domova a který je teď pokrytý hodinami potu a slzí a který budu muset při první příležitosti vyhodit do nemocničního koše na nebezpečný odpad. O nějakou chvíli později mi kdosi mlaskavě vyklopí mimino na prsa. Mžourá na mě, nepláče, ale vypadá neuvěřitelně pomačkaně a zmateně. Na drobném obličejíku mu ulpívají kousky čehosi z mých útrob. Hledí na mě zamženými tmavými kukadly. A já mu to oplácím upřeným pohledem doširoka vyvalených očí.

„Je v pořádku. Jen si ho vemte,“ povzbuzuje mě sestra. Ani se nepohnu. „Můžete si ho pochovat, zatímco vám budeme zašívat hráz. Je natržená jenom maličko.“ V ochablých rukou sevřu to stvoření, které ještě před krátkou chvílí dlelo v mém těle, a snažím se nemyslet na skutečnost, že mi porodní asistentka právě zašívá trhlinu v místech mého těla, k nimž by se nikdo s jehlou a nití neměl ani přiblížit. Soustředím se na toho malinkého chlapečka, co na mně leží. Chlapečka, kvůli němuž jsem celé měsíce zvracela, kvůli kterému vypadala moje chodidla jako pecny chleba a kvůli němuž jsem celé noci nespala, protože bez ustání škytal, až mi z toho nadskakoval žaludek. Na ničem z toho už ale nezáleží, protože teď je tady.

Moje miminko je na světě.

Lidské stvoření, které jsme s manželem zplodili, ze mě právě vylezlo a teď mi skutečně a beze vší pochybnosti po měsících čekání a letech snění leží na hrudi.

A jediné, co mi právě běží hlavou, je: Co teď budu do prdele dělat?

Stáří: 1 den

Kdysi jsem na jedné oslavě na počest očekávaného miminka (nebyla to moje párty, ale už jsem v té době byla těhotná) potkala ženu, která se mi svěřila, že když se jí narodilo druhé dítě, zeptaly se jí sestry, kam by jí ho měly v nemocničním pokoji dát. A ona jim řekla, aby si ho odvezly zpátky a jí daly prášek na spaní. Kéž bych tak měla kuráž udělat to taky. Namísto toho tady ležím vedle mimina v plastovém boxu, které namísto aby využilo příležitosti a klidně spalo, začíná si osvojovat protivné umění dýchat ústy. Všichni, od sester až po naši pošťačku, mi nakazovali, abych spala, dokud spí mimino, a po své nedávné účasti na vaginální olympiádě bych myslela, že na cokoli jiného budu příliš unavená. Jenže jsou čtyři ráno a mně z jedné strany podřimuje v polohovacím křesle z umělé kůže manžel a na druhé leží novorozeně, kterému budeme, jak jsem si vymínila, říkat Sam, a celé to na mě působí dost děsivě. Nejsem schopná ho pochovat beze strachu, že ho pustím, přebalit ho, aniž by se mě zmocnila panická hrůza, že mu polámu ručičky a nožičky, a přiložit si ho k prstu bez zavrženíhodného děsu, že mi způsobí příšernou bolest. Lidi rádi žertují o tom, jak mimina okusují kozy, jenže tenhle chlapíček zatím nemá jediný zub a moje bradavky se brzy začnou zatahovat, pokud nepřijde na to, jak se správně přisát.

Co dělám blbě? Co se to stalo s kojením, kam se poděla ta přirozená, pudová schopnost, kterou sdílím se svými nejdávnějšími primitivními předky? Kdybych žila někdy před tisíci lety, musela bych přenechat svoje mimčo některé zdatnější neandrtálce, zatímco mne by vyhnali ze skalní jeskyně, ať se nějak protluču sama. Nemocnice dost tvrdě tlačí na nasazení kojenecké výživy. Rozhodně zbytečně neotálejí s tím, aby mi dali pocítit, jak jsem totálně neschopná. Ještě dneska má za mnou přijít do pokoje laktační poradkyně. Doufejme, že něco vymyslí. Doufám, že je to žena. Nebo snad existují i nějací chlapi, co se specializujou na kojení? Úchyláci.

Poledne

Laktační specialistka mi poradila, abych zmačkala prso do podoby chutně vyhlížejícího sendviče, jelikož tak se miminko přisaje snáz. Protože děti podle všeho přicházejí na svět s vrozenou schopností zbožňovat sendviče. A pak, když chlapeček vypadal v pohodě a připravený, postrčila mu hlavičku zezadu docela natvrdo k mému prsu. A jemu se opravdu povedlo pevně přisát a hezky papal celou dobu, co tam s námi ta paní přes laktaci byla. Už jsem si připadala jako máma s úředně certifikovanýma kozama, dokud nenastal čas dalšího krmení. Přes veškerou snahu se mi ho nepodařilo přimět, aby se přisál, a Zach tak musel konejšit hned dvě uřvaná mimina naráz.

Teď spí Sam pokojně v Zachově náručí. Dovnitř vejde sestra, a když uvidí tu zhmotnělou reklamu na plíny, prohodí: „Takový vzorný tatínek.“ O mně se ta potvora nezmíní ani slůvkem, jaká jsem vzorná mamka, i když jsem to přece byla já, kdo to děcko sotva před pár hodinami vytlačil ze svého těla a teď si huntuje kozy ve snaze, no jistě, naprosto nedůležité, zachovat ho krmí z vlastního těla při životě.

Co tady musí holka všecko udělat, aby si vysloužila trochu obdivu?

O něco později

Sam už zase leží v té své kóji a Zach se vtěsnal vedle mě na nemocniční postel. Varovala jsem ho, aby se držel co nejdál od zmačkané modré podložky pode mnou, která možná zachycuje a možná taky ne všechny ty tekutiny bůhvíjakého původu, co prosakují z mého těla. Pořád vypadám jako v pátém měsíci.

„A co tahle?“ Zach vytáhl laptop a teď v něm prochází fotky Sama a mě pořízené hned po porodu. Připravujeme obligátní facebookové oznámení o narození a já bych ráda nějaký snímek, který vysloveně nekřičí: „Právě jsem se pokálela na stůl a jediný, co z toho mám, je tohle oslizlé mimino.“

Zamítnu několik fotek, než Zach nadhodí: „Tahle je hezká.“

„Vždyť na ní šilhám a mám dvanáct brad,“ namítnu.

„Ale Sam tam vypadá nádherně.“

„Tady přece nejde o Sama, Zachu. Sam bude vypadat nádherně za všech okolností, protože je to mimino. A i když nebude vypadat nádherně, lidi tu fotku stejně ‚olajkujou‘, přestože ji současně budou brát jako potvrzení, že jejich mimina byly daleko hezčí. Tohle není vůbec důležité. Na čem záleží, je, že tu fotku uvidí desítky mých bývalých spolužáků a minimálně tři exmilenci, a já nechci vypadat jako ohyzdný, rosolovitý troll.“

Konečně se shodneme na jednom jakž takž slušném snímku (jenom dvě brady, možná dvě a půl), na němž je pouze lehce patrné, že mám vlasy přilepené na čele potem.

„Co tam napíšeme?“ Zach už má prsty připravené nad klávesnicí.

„Co třeba: ‚V jednu hodinu čtyřicet tři minut ráno jsme přivítali na tento svět Samuela Schwartz-Jensena –‘“

„Počkej,“ přeruší mě Zach. „Jsi si jistá tím jménem? Zůstane mu už nafurt, nezapomínej.“

„Ano, ale technicky to není nafurt. Může si ho změnit, až bude starší. Proč by to ale dělal? Je to hezké jméno. Takové solidní. Normální. Hele, kdybys mi dovolil Starbucka…“

„To je holčičí jméno,“ namítne Zach.

„Původní Starbuck byl chlap,“ poučím ho. Tenhle spor už se Zachem vedeme delší dobu. Napřed jsme chtěli našeho syna pojmenovat po některé postavě ze seriálu Battlestar Galactica, jenže jsme se nedokázali shodnout na ničem konkrétním. Jejich skutečná jména byla nudná a volací znaky stíhacích pilotů Viperů (jedním z nich byl i Starbuck) by na hlavu našeho dítěte přivolávaly posměšky po celý zbytek jeho života. Nakonec jsme se, Zach a já, rozhodli pro Sama, protože začíná písmenem S stejně jako jméno Zachova otce, Stewarta. S oblibou jsem ale i tak předstírala, že má Sam kořeny v kultuře geeků: Samvěd Křepelka z Hobita, Sam Winchester z televizního seriálu Lovci duchů nebo Sam, Cylon z Battlestar Galactica. Ještě štěstí, že se nám nenarodilo dítě v období, kdy jsme děsně žrali Harryho Pottera, jinak by se naše mimino taky mohlo jmenovat Severus.

„Napiš tam Sam. Tak, jak jsme se dohodli před měsícem,“ přikážu.

„Máš pravdu. Jasně. Víme určitě, že neexistujou žádné děsné přezdívky, které by někdo dokázal vymyslet na Sama, že?“ Zach si zažil obrovské trauma v šesté třídě, kdy mu daly děcka ze školního autobusu přezdívku „Zach Pidipták“ a zůstalo mu to až do střední.

„Pitomci vždycky dokážou vykoumat nějakou hnusnou přezdívku, a je fuk, jak se ve skutečnosti jmenuješ. Tohle jim jde nejlíp. Stejně si ale nemyslím, že by se se Samem rýmovaly nějaké výrazy pro genitálie.“

„A co slova o kadění? Nebo prdění?“

„To mi řekni ty. Ty jsi na tyhle věci expert.“

„Mně jsi spíš připadala jako expertka ty, když ses tam projevila v půlce porodu.“ Zach se zachechtá.

„Proboha! Už nikdy nepůjdu na velkou.“

„Neboj. Vsadím se, že já bych pokadil všecko kolem, kdybych musel rodit.“

„Kdybys rodil ty, museli by ti nasadit narkózu ve vteřině, kdy ti začaly kontrakce, podle toho, jak jsi fňukal.“

„Cože? Já fňukal náramně mužně.“

„Haha. Pojďme poslat tu fotku, ať je tam dřív, než Sam oslaví bar micva. ‚Sam bez prostředního jména Schwartz-Jensen.‘“ Ani mně máma nedala prostřední jméno a její máma na ní v tomhle směru taky skrblila, takže prostě pokračujeme v rodinné tradici. „Když já nevím,“ zarazím se najednou, „vždycky jsem chtěla prostřední jméno. Co když si Sam bude připadat o něco ochuzený, že žádné nemá?“

„Jenom taktak jsme se dokázali shodnout na křestním. Takže to prozatím necháme být. Jak jsi říkala, kdykoli si může nechat jméno změnit. My ho můžeme kdykoli změnit,“ rozsekne to Zach.

„Fajn. Samuel Schwartz-Jensen, dvě kila, devět set gramů, padesát tři centimetrů. Tyhle údaje tam musíš vypsat. Lidi jsou na takové hovadiny přímo nadržení,“ pobídnu ho.

„Ještě něco? Jak dlouho ti trval porod? Na kolik cenťáků ses otevřela? Kolik litrů jsi vykadila?“

„Nechovej se jako debil.“

„Já to vaše svěřování s Facekámošema prostě nechápu.“ I když si Zach prací s počítači vydělává, snaží se svoji digitální přítomnost omezit na nezbytné minimum, takže se Facebooku velkým obloukem vyhýbá. A navíc už od dětství v podstatě všechny nenávidí.

„Facekámošema?“ nadskočí mi obočí.

„Vy progresivní a ty vaše supermoderní technologie.“

„Dokážeš si představit, jak budou vypadat technologie, až bude Sam v našem věku? Lidi budou bydlet na Měsíci a jídlo si budou objednávat na interaktivní zdi.“

„A pak nás sežere lev v Samově dětském pokoji,“ zasní se Zach v odkazu na oblíbenou povídku Raye Bradburyho.

„O tom si můžem nechat tak akorát zdát,“ přitakám. „A teď už to pošli.“

Stáří: 2 dny

„Jedno sto patnáct lajků. Páni, to je docela síla. Dokonce i ta holka, co byla na střední za skinheadku, ocenila, že se mi narodilo dítě.“ Nestydím se přiznat, že obsesivně kontroluju svoji facebookovou stránku a pátrám po těch malých červených bublinách zhruba každých pět minut. Možná každé tři. Tady v nemocnici běží čas odlišným tempem. Nebo jsem třeba jenom tak zblblá po třinácti hodinách nepřetržitého sledování Volání muže divočiny, reality show o chlápkovi, který zoufale postrádá zubaře, ale vynahrazuje to svou troufalostí. Pomáhá lidem holýma rukama chytat divoká zvířata, která jim působí spoušť v domech nebo obchodech. Nikdy dřív jsem se na ten pořad nedívala, ale je takový neškodně zábavný a ten Želvák, jak mu říkají, vypadá překvapivě chytře.

„Proč si vůbec dopisuješ s bývalou skinheadkou, když jste spolu tenkrát vlastně ani pořádně nekamarádily? Já bych rozhodně nechtěl, aby ti sráči, co jsem s nima chodil na střední, kontrolovali, co dělám.“ Zach se mazlí se Samem v náručí. „Ty nebudeš nikdy vytrubovat do světa, co děláš, že ne, Samíku? Ne, ty ne,“ žvatlá na syna.

„Mně se to tak líbí. Je to, jako bychom se všichni znovu narodili v dospělé verzi nebo tak něco. Teda myslím ti, co se toho dožili. Věděl jsi, že z mojí třídy na střední už jich sedm umřelo? Některé jsem sotva znala.“

„A teď už nebudeš mít nikdy šanci prohlídnout si fotky jejich dětí nebo toho, co měli k večeři.“

„Když je řeč o jídle, zajímalo by mě, jestli Doo něco papá.“ Doogan býval svého času pěkně tlusťoučký kocour, kterému se veterinářka neustále snažila nasadit dietu, ale teď je z něj vyhublý stařeček a my ho musíme nutit, aby vůbec něco snědl.

„Tvoje máma ho včera kontrolovala a říkala, že spořádal půlku misky. Lepší než nic.“ Dooganovo stárnutí je téma, na které myslím jen s krajním odporem. Občas si uprostřed noci představím, že umřel, a nedokážu zadržet slzy. Kdybych se někdy stala herečkou, tak by mi tenhle mentální trik pomáhal rozbrečet se na povel. Ne že bych chtěla být herečkou. Tak jako tak jaktěživo nikdo neslyšel o středoškolské učitelce angličtiny, která by v šestatřiceti udělala terno v Hollywoodu.

„Doufám, že se mu bude Sam líbit. Cítila bych se fakticky provinile, kdyby ne. Už je to sedmnáct let, co to spolu my dva táhnem.“

„A co jsem jako já, velká tlustá nula?“ zeptá se dotčeně Zach.

„Co jsi ty, pětasedmdesátiletý staříku jménem Manny? Ne, nejsi velká tlustá nula, ale Doogan pro mě vždycky představoval něco jako první dítě, a teď je z něj starší sourozenec a já přitáhnu domů nové mimino a nechci, aby ho to rozrušilo. Vzpomínáš na tu paní, co jsem s ní dřív pracovala, jak měla toho bláznivého děsně šikovného kocoura, který nějak přišel na to, jak otevřít mrazák, a sežral jí všecky nanuky?“

„Ne, ale pokračuj,“ rozesměje se Zach.

„Takže, museli se toho kocoura zbavit, když přinesli domů dítě, protože se pořád snažil skočit do kolébky a olizovat mu hlavičku.“

„Možná si myslel, že je to další nanuk. A kromě toho, my nemáme kolébku,“ upozorní mě Zach.

„Pravda. Ale Doogan je napůl siamák. Co jestli je jako ty kočky v Lady a Trampovi?“ ‚My jsme siamky, ať se vám to líbí nebo ne.‘ Co jestli se budu muset rozhodnout mezi Samem a Dooganem?“ Začíná se mě zmocňovat panika.

„Pochopitelně si vybereš Sama.“

„Proč pochopitelně? O Samovi ještě skoro nic nevím. Doogana znám už sedmnáct let a –“

„Doogan je kočka, Annie. Já ho mám taky moc rád, ale Sam je naše dítě, vzpomínáš?“ Do očí se mi nahrnou slzy a Zach se snaží hodit tam zpátečku. „Určitě všechno dopadne dobře. Doogan je úžasný, děsně milý kocour. A vsadím se, že Sam bude úžasné, děsně milé dítě.“

„Vsadíš?“ popotáhnu.

„Rozhodně.“ Zach mě políbí na temeno.

„To bych mu radila,“ pohrozím. Je to jen má představivost, nebo se z toho balíčku v Zachově náručí právě ozval maniakální smích?

O něco později

Máma se zastavila v nemocnici, aby se seznámila se svým prvním vnoučetem. Občas mám pocit, že snad tajně natáčí sitcom ze svého života, když říká věci jako: „Nebudu brečet… Nebudu brečet… Nebudu brečet!“ Zach tento okamžik zdokumentoval na kameru a já už nás v duchu vidím, jak ten film promítáme na Samově bar micva. Pokud se toho všichni ve zdraví dožijeme. Pořád mám obrovské problémy přimět ho, aby se napil. Ten stres mě dohnal k tomu, abych si dopřála něco z bohaté nabídky jídla v nemocnici. Je to trochu, jako když si objednáváte hotelovou službu, pokud by tedy laciné motelové řetězce nabízely menu s donáškou na pokoj, ovšem bez jediného chodu v nabídce, na který by se vám opravdu sbíhaly sliny. Dvakrát jsem si poslala Zacha dolů do bufetu, aby mi přinesl pudinkový pohár. Obecně mám tendenci vyhýbat se beztvarým dezertům, ale pudink v pohárku proložený piškoty a ozdobený šlehačkou ze spreje mi teď připadá jako úžasná delikatesa. Navíc se musím trochu vykrmit, pokud mám vůbec někdy pořádně zvládnout tu záležitost s kojením. Začala jsem na to nahlížet z nové perspektivy: budu brát to kojení jako sport. Musím trénovat. Potřebuju si to nacvičit. Musím nabrat síly. A jednoho dne se ze mě stane taková ta ženská na obálce časopisu, co jí visí na prsu šestiletý kluk, ženská, ke které lidi na jednu stranu cítí ohromný respekt, ale na druhou je neskutečně děsí.

Teď kdybych se tak ještě dokázala vykadit. Zajít si na záchod je snad ta nejděsivější věc na světě. Vím, že musím na velkou, ale mám tam dole stehy, které by mohly popraskat a dát vzniknout anální roklině, jakou svět nepoznal. Mým jediným kamarádem je divná malá mačkací láhev, kterou bych si měla postříkat zadek, až budu chtít hodit bobek. To tu láhev fakticky vymysleli specificky pro tenhle účel? Vyčlenili snad ve společnosti na výrobu zdravotních pomůcek někoho, jehož úkolem bylo vymyslet mačkací láhev na ostřikování zadků? Pokud ano, potom třikrát hurá dotyčnému, protože odvedl prvotřídní práci. Netuším, proč předpokládám, že je to chlap. Bylo by přece jedině správné, aby muži udělali něco prospěšného pro ženy v době mateřství, a ví bůh, že tahle mačkací láhev je přesně to pravé. Napadlo mě, jestli to má nějaké jméno. Osvěžovač zadnice? Zvlhčovač prdelky? Sprej na dírku?

Zach mě právě zaslechl, jak se v koupelně sama pro sebe hlasitě směju, a vyvodil z toho, že jsem se rozbrečela.

„Pořád se nemůžeš vykadit, miláčku?“ zavolá na mě ze svého křesla.

To je asi tak ta nejvíc sexy věc, co mi někdo tenhle týden řekl.

Komu: Annie

Od: Fern

Annie!

Ach můj bože! Tak ty máš miminko. Je to tak hezounký chlapeček! A ty vypadáš úžasně. Beyoncé ti nešahá ani po kotníky. Nebo princezna Kate. Která to teď nedávno rodila? Nějak si v tom nedokážu udržet přehled. A vlastně mě to ani nezajímá. Ti moji čtyři darebáci mě neustále zaměstnávají nejrůznějšíma chorobama. Dov snad bez přestávky blinká, Hannah má permanentní průjem a z Jacoba to jde ven oběma konci. Bože, ty radosti rodičovství! Však brzo poznáš, co tím myslím.

Do města se vrátíme během pár měsíců. Kéž bych tam tak mohla být teď, ale trčím tady ve slunné Kalifornii, kde si všichni myslí, že při deseti stupních jim naskáčou omrzliny. Rozmazlenci! Chybí mi Chicago. A ty!

Dej mi vědět, co potřebuješ. Pošli mi seznam, co by sis přála z Amazonu nebo Toys R Us nebo odkudkoli, a já ti pár věcí koupím.

Užij si malého Sama (nejspíš je to zkratka z keltského svátku Samhain, nemám pravdu?)

Líbám tě!

Fern

Fern je moje nejlepší kámoška už od střední školy, a i když se provdala za bohatého scenáristu v L.A. a má čtyři malé děti, pořád ráda debatuje o Satanovi, jako jsme to dělávaly na střední (jenom krátkodechá fáze někdy mezi našim wiccanským obdobím a parapsychologickou érou inspirovanou horory o tajemných domech). Mám ji děsně ráda a přála bych si, aby žila někde poblíž. Vlastně nemám žádné blízké kamarádky s dětmi, co jsme se se Zachem před pár lety přestěhovali na předměstí, protože prohlásil, že potřebuje větší prostor a že ho unavuje „čichat ty smrady od sousedů“.

Nejblíž k nám bydlí moje máma, asi patnáct minut cesty, ale i ta stejně jako všichni ostatní včetně sestry Nory a jejího manžela Eddieho žije prakticky ve městě. Jak si má člověk najít nějaké kamarádky s malýma dětma na takhle rozlehlém předměstí? Nebudu se ještě nakonec muset přidat do nějaké herní skupiny? Zahrnuje to i babské sleziny, kam všichni přitáhnout nějaké jídlo? Nenávidím babské sleziny. Úplně vidím ty haldy kastrolů, kde se na hladině houbové polívky zachvívá smetana. Zas další důvod, proč mě bude rodičovská komunita ostrakizovat. Protože většina rodičů opravdu ví, co si se svými dětmi počít.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Úvod

Stáří: 1 den

Stáří: 2 dny