Copyright © Karanadon Entertainment Pty Ltd 2013

Translation © Jan Mrlík 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Osoby, instituce a organizace zmiňované v knize jsou buď dílem autorské

fikce, nebo, pokud jsou reálné, je jich užito fiktivně

a bez jakéhokoli záměru popisovat jejich skutečné chování.

Z anglického originálu The Tournament

vydaného v roce 2013

nakladatelstvím Macmillan – Pan Macmillan Australia Pty Limited,

1 Market Street, Sydney přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-059-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-192-9 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Věnováno Cate Patersonové,

Jane Novakové a Tracey Cheethamové.

Podle dlouho a všeobecně akceptovaného názoru se první mezinárodní šachový turnaj konal v Londýně roku 1851 a zvítězil v něm Adolf Anderssen z Německa. Sešlo se na něm šestnáct mužů z celé Evropy, aby rozhodli, kdo je nejlepším hráčem světa. (Před touto událostí se jednotliví hráči utkávali ve slavných jednorázových zápasech.)

V šachovém světě však neustále kolovaly zvěsti o turnaji, který se odehrál ještě dávno před oním londýnským, a sice v 16. století ve starobylé Konstantinopoli, nyní Istanbulu.

O této události se bohužel nezachovaly žádné záznamy, a pokud nevyjdou na světlo nějaké přijatelné důkazy o tom, že k ní skutečně došlo, zůstane i nadále pouze legendou.

Boris Ivanov, Historie šachu,

Advantage Press, Londýn 1972

1603

PROLOG

1603

Moje královna je mrtvá. Má přítelkyně je mrtvá. Svět už není, jaký býval. Je teď temnější.

Nikdy jsem nepochopila, jak si v tom chaotickém světě mohla vést tak dobře. Žila v bouřlivém víru dvořanů, biskupů a vojevůdců, a přesto nesešla ze své cesty. K prosazení vytčených cílů často nasazovala své osobní kouzlo, mnohokrát se uchýlila i k prohnanosti, a při zřídkavých příležitostech volila také daleko přímočařejší metodu spočívající v popravě toho, kdo jí vzdoroval.

Samozřejmě předpokládala, že lidé její počínání sledují. Nepochybuji, že když poslala nějakého chudáka do Toweru, bylo to nejen kvůli jeho zločinu, ale šlo také o svého druhu divadelní představení. Panovníci občas musí sáhnout k odstrašujícím příkladům.

Mnozí tvrdili, že její výjimečně bystrá mysl je výsledkem vzdělání, jehož se jí dostalo od velkého učitele Rogera Aschama. Protože jsem byla osobně svědkyní části tohoto vzdělávání, mohu dosvědčit, že co do důkladnosti nesneslo její vyučování srovnání.

Protože jsem byla dcerou jednoho ze služebníků její rodiny a byly jsme přibližně stejně staré, vyvolila si mě mladá princezna za nejbližší přítelkyni. Když jsme odrostly, zaujala jsem místo její hlavní komorné, ale jako dítě jsem se zásluhou našeho obapolného přátelství směla účastnit jejího vyučování, a tím jsem získala takovou míru vědomostí, k níž bych se jinak nikdy nedopracovala.

Když bylo Alžbětě sedm, hovořila plynně francouzsky, velmi slušně španělsky a svedla to i v latině a řečtině. V roce 1544 se jejího vyučování ujal William Grindal – ovšem pod dohledem velkého Aschama – a ona přidala na seznam ještě italštinu a němčinu. Zatímco Grindal se věnoval každodenní výuce, Ascham jako by se stále vznášel někde v pozadí coby velký architekt jejího všeobecného vzdělávání. Zjevoval se pokaždé, když došlo na učení ve významných oborech: jazyky, matematika a dějiny, jak dávné, tak nedávné. Důrazně prosazoval prospěšnost pravidelného pobytu na čerstvém vzduchu, a na pozemcích kolem hatfieldského sídla ji dokonce zasvětil do střelby z luku.

Je nutné dodat, že mladou princeznu Alžbětu také učil hrát šachy.

Vidím ji jako dnes, když se coby třináctiletá dívka skláněla nad šachovnicí, skřítkovskou tvář posetou pihami zarámovanou do divokých červených kudrn, s očima upřenýma na figurky, a snažila se přijít na nejlepší tah, který se jí nabízel, zatímco proti ní seděl Ascham, jenž se zdánlivě o partii ani nezajímal a jen ji pozoroval, jak přemýšlí.

V dětství Bess prohrála víc zápasů, než v kolika zvítězila. V královském paláci v Hatfieldu se našli takoví, kteří považovali za skandální, že Ascham může neustále porážet královskou dceru, a někdy opravdu drtivě.

Bess mi nejednou po partii šachu padla s pláčem do náručí. „Ach, Gwinny, Gwinny! Už mě zase porazil!“

„Je to krutá příšera,“ broukala jsem konejšivě.

„Ano, to tedy je.“ Ale pak se rychle vzpamatovala. „Však já ho jednou pobiju. Na to můžeš vzít jed.“ A pochopitelně se jí to také nakonec podařilo.

Pokud šlo o velkého učitele, ani ho nenapadlo, aby se omlouval za to, jak drsně proti princezně hraje, ani když Bessina guvernantka napsala králi dopis, v němž si na to stěžovala.

Když králův vyslanec na Aschama v té věci dotíral, učitel argumentoval tvrzením, že pokud člověk neprohrává, tak se nic nenaučí. Jeho posláním, říkal, je zajistit, aby se princeznička učila. Král jeho důvody přijal, a tak její porážky pokračovaly. Jako dospělá v šachové partii prohrála jen výjimečně a na daleko nebezpečnější šachovnici svého života – ať to bylo u dvora v Londýně, nebo na širém moři proti španělské koruně – neprohrála nikdy.

Ascham tvrdil, že z šachové hry se člověk může naučit mnoha důležitým věcem: jak pochlebovat protivníkovi, stražit na něho pasti, a nepřehlédnout, když je klade on, být srdnatý, a potlačovat soupeřovu srdnatost, předstírat naivitu, zatímco se hráč naopak plně soustředí, předvídat řadu tahů předem a poučit se, že každé rozhodnutí vždy přináší důsledky.

Ascham učil mou mladou paní výborně.

Teď jsem se však k velkému ohromení dozvěděla, že nejlepší Aschamova lekce se neodehrála v naší malé učebně v Hertfordshiru, ale daleko od Anglie.

V posledním týdnu, kdy se zdraví mé paní valně horšilo, a zůstávala upoutána na lůžku, si mě přivolala k sobě a pak přikázala, aby všechno ostatní služebnictvo opustilo její ložnici.

„Gwinny,“ řekla, „moje milá, nejmilejší Gwinny. Světlo se kalí a blíží se konec a já bych ti ráda něco pověděla. Je to příběh, který jsem si nechávala pro sebe bezmála šedesát let.“

„Ano, Vaše Veličenstvo.“

„Říkej mi Bess, jako kdysi, když jsme byly děti.“

„Ale… ovšem. Prosím, pokračuj… Bess…“ Neřekla jsem jí tak půlku století.

Oči měla otevřené, ale upírala je kamsi daleko, mimo stěny komnaty. „Mnoho lidí se podivovalo životu, jaký jsem vedla, Gwinny; královna, která se nikdy neprovdala ani neporodila následníka, žena bez vojenského výcviku, která odrazila Filipovy armády, protestantská panovnice, která vytrvale dávala popravovat katolické misionáře Ignáce z Loyoly a která nikoli jen jednou odmítla ruského cara Ivana s jeho nabídkou k sňatku. Taková žena – frigidní, stranící se mužů, obezřetná vůči dvořanům a vyslancům, bezohledná při nakládání s nepřáteli – se ze mě stala v důsledku mnohých vlivů, ale především mě k tomu přivedl jeden zážitek, jedna zvláštní zkušenost z mládí – mluvím o cestě, kterou jsem podnikla v absolutním utajení. O té události jsem se neodvážila povědět živé duši v obavě z nařčení, že jsem si to vybájila. A tenhle zážitek ti teď prozradím.“

Následující dva dny moje královna vyprávěla a já jsem poslouchala.

Připomněla mi jednu událost z mladých let, kdy na podzim roku 1546 v Hertfordshiru nečekaně propukla prudká morová nákaza a Roger Ascham odvezl Bess na tři měsíce z Hatfieldu někam pryč.

Tu dobu jsem si živě pamatovala z několika důvodů.

Především epidemie moru byla v roce 1546 obzvlášť pustošivá. U královských dětí bylo zcela běžné, že při vypuknutí obávané nemoci prchaly jinam – odvézt mladé dědice trůnu z místa, kde řádila nemoc, představovalo nejlepší způsob, jak předejít postižení královské rodové linie. Toho roku z Hertfordshiru kvapně odjelo mnoho obyvatel.

Dále je třeba vědět, že tehdejší doba byla pro Alžbětu zvlášť nebezpečná. Ačkoli jedna pasáž zákona o následnictví z roku 1543 znovu navrátila Bess do nástupnické linie, měla v roce 1546, tehdy třináctiletá, až třetí pořadí v nároku na trůn. Před ní stál devítiletý nevlastní bratr Eduard a nevlastní sestra Marie, jíž bylo třicet. Avšak už to, že Alžběta byla vůbec na světě, představovalo hrozbu nárokům prince Eduarda i princezny Marie. Měla tedy důvody velmi reálně se obávat toho, že ji jednou za temné noci unesou a dočká se krvavého konce v Toweru – její skon by se pohodlně mohl svést na morovou ránu.

Třetí a poslední důvod se týkal víc mě samé než mé paní. Dobře si pamatuji, jak Alžběta odjížděla na východ, ale beze mě.

Místo mě s sebou vzala jinou dívku z našeho domu, čiperné starší děvče jménem Elsie Fitzgeraldová, které bylo – připouštím – daleko hezčí a světáčtější než já.

Když odjely, proplakala jsem několik dní. A celý podzim jsem prožila jako osamocené ubožátko v domě příbuzných v Sussexu, v bezpečí před morem, avšak ve stesku po královské přítelkyni.

Když má paní své vyprávění dokončila, zůstala jsem hrůzou a ohromením neschopná slova.

V letech, jež následovala po neblahém podzimku roku 1546, vytrvale tvrdila, že její tehdejší výlet proběhl bez jakýchkoli příhod a šlo jen o další z vyjížděk na kontinent, na které ji Ascham občas brával. Přestože jeli na východ údajně proto, aby zhlédli nějaký turnaj v šachu, Alžběta po návratu nikdy nemluvila o nějakém šachovém utkání a její přátelství s Elsií už nikdy nebylo takové jako dřív.

Když jsem vyslechla její líčení tehdejších událostí, pochopila jsem proč.

Ta cesta se neobešla bez zvláštních příhod, ba spíš naopak.

Ascham nejenže ji vzal velmi daleko na východ – takže se dostali až za hranice křesťanského světa, do samého srdce muslimských zemí, velkého města Konstantinopole –, ale navíc se zde stali privilegovanými účastníky velmi pozoruhodné sešlosti, o které dějiny přesto mlčí. Během této pouti Ascham vystavil budoucí královnu hrozivým nebezpečenstvím.

Když skončila s líčením cesty, ulehla královna na polštář a zavřela oči. „Dlouho jsem přemýšlela, jestli mám vůbec o těch dnech někomu něco říct, ale teď už jsou všichni ostatní zúčastnění mrtví a já se k nim brzy připojím. Jestli ti to udělá radost, Gwinny, tak moje vyprávění zapiš, aby se mohli i další dozvědět, proč anglická královna dokázala jednat tak, jak jednala.“

Splnila jsem svůj úkol, poslední, jaký mi uložila, a přesně jsem zapsala její vlastní slova. Předkládám ti, milý čtenáři, úžasný příběh, plný strašných, příšerných věcí, který královna Alžběta prožila během tajné cesty v roce 1546.

1546

1. VĚŽ

V moderním šachu jsou věže prezentovány jako hrady zakotvené ve čtyřech rozích šachovnice, ale nebylo tomu tak vždy.

Anglické pojmenování šachové věže – „rook“ – pochází z perského výrazu ruhk, což znamená válečný vůz. Pěšci, to byli vojáci pěchoty, střelce představovali sloni, jezdci – to byla kavalerie a po okrajích šachovnice se svižně pohybovaly smrtící válečné vozy.

S ubíhajícím časem se hra v šachy rozšířila z Persie i do Evropy a šachové figurky se připodobnily společenskému rozvrstvení existujícímu ve středověké západní Evropě. Z válečného vozu se stal hrad. Nehybná a mocná figura, schopná jediným tahem překonat celou šachovnici a ovládat celé sloupce, která však pozbyla původní význam rychlého kamene.

I tak zůstává věž svým způsobem výjimečným příkladem šachové figury, jež odráží povahu středověké společnosti, neboť mnozí králové z oněch časů byli posuzování podle síly a velkoleposti hradů, které drželi.

Tel Jackson, Šachy ve středověku,

W. M. Lawry & Co., Londýn 1992

Děkuji Bohu, že jsem vskutku nadána takovými schopnostmi,

že i kdyby mě vyhnali z mé říše jen ve spodničce,

dokázala bych žít na kterémkoli místě křesťanského světa.

královna Alžběta I.

ANGLIE, ZÁŘÍ 1546

Když k londýnskému dvoru přišlo to zvláštní pozvání, žila jsem v Hatfield House v Hertfordshiru. Do Hatfieldu bylo doručeno následujícího dne s přiloženou typicky strohou zprávou od mého otce panu Aschamovi.

Jednalo se o vskutku úžasnou věc.

Použili pro ni nejvybranější papír v podobě tuhé kartičky se zlacenými okraji. Zářícím zlatým inkoustem na ní bylo (anglicky) napsáno toto:

JEHO VZNEŠENÉ VELIČENSTVO

SULEJMAN NÁDHERNÝ,

CHALÍFA SYNŮ A DCER ALLÁHOVÝCH,

SULTÁN OSMANSKÝCH ZEMÍ,

PÁN ŘÍŠÍ ŘÍMANŮ, PERŠANŮ A ARABŮ,

HRDINA VŠEHO, CO JE,

PÝCHA POSVĚCENÉ KÁBY A OSVÍCENÉ MEDINY,

VZNEŠENÉHO JERUZALÉMA A TRŮNU EGYPTSKÉHO,

PÁN A VLÁDCE VŠEHO, CO OBHLÉDNE,

VYJADŘUJE VÁM NEJVŘELEJŠÍ POZDRAVY.

JAKO VÁŽENÝ KRÁL ANGILICKÝ JSTE ZVÁN,

ABYSTE VYSLAL SVÉHO NEJLEPŠÍHO HRÁČE

HRY ZVANÉ SHATRANJ,

LUDOS SCACORUM, ESCHECS, SCHACHSPIEL,

SCACCHI, SZACHY NEBO ŠACHY,

KTERÝ BY SE UTKAL V TURNAJI,

V NĚMŽ SE ROZHODNE

O MISTROVI ZNÁMÉHO SVĚTA.

Odfrkla jsem si. „Na velkého sultána, který je pánem a vládcem všeho, co obhlédne, je jeho mizerná angličtina politováníhodná. Ani ‚anglický‘ nedokáže pořádně napsat.“

Pan Ascham, který držel pozvánku stále v ruce, na mě pohlédl. „Skutečně? Povězte mi, Bess, vy umíte hovořit jeho řečí? Arabsky nebo turkoarabsky?“

„Víte přece, že neumím.“

„Nuže, jeho angličtina může být hodná politování, ale i tak mluví naším jazykem, zatímco vy tím jeho ne. Podle mého mu to proti vám dává značnou výhodu. Než začnete něco odsuzovat, vždycky se zamyslete a nikdy přehnaně nekritizujte toho, kdo vynaložil úsilí k něčemu, oč jste se vy ani nepokusila.“

Sice jsem se na svého učitele zamračila, ale nebylo možné ho nenávidět, i když mě takhle peskoval. Měl zkrátka své způsoby. V tom, jak chodil, jak mluvil, jak mě káral: jemné, ale pevné.

Tehdy bylo panu Rogeru Aschamovi jednatřicet, a už v těch dobách – dlouho předtím než napsal pojednání Učitel, které ho po smrti velmi proslavilo – patřil v Cambridgi k nejobdivovanějším učitelům klasické řečtiny a latiny.

A přece, kdybych si pro něho mohla přát něco víc, pak aby byl trochu pohlednější. Měl průměrnou postavu jen střední výšky a ve světě plném bohatých mladých výrostků, panovačných jen kvůli zděděnému majetku, s širokými rameny a tvrdými rysy, se pan Ascham zdál malý, měkký a neškodný. Mezi jakoby polekaně hledícíma hnědýma očima mu seděl bambulovitý nos a příliš velké uši skrýval pod hustými hnědými vlasy. Jednou jsem na kterémsi bále náhodou zaslechla něčí pošklebek, že jeho zdvořilé vyzvání k tanci nepřijala ani jediná z mladých dam. Když jsem to slyšela, plakala jsem pro něho. Kdyby jen ty hloupé dámy věděly, oč přicházejí…

Ale zatímco jsem nad ním kvůli tomu ronila slzy, jemu – zdálo se – to vůbec nevadilo. Víc ho zajímalo umění vyučovat a své vášni se věnoval s dravou posedlostí. Vlastně se hluboce soustředil téměř na všechno, co dělal, ať už to bylo cvičení lukostřelby, kterou miloval, disputace o státních otázkách, četba nějaké knihy nebo moje vyučování. Výuka, pokud se Rogera Aschama týkalo, představovala aktivní a nejvznešenější ze všech snažení.

Dalo by se prostě říct, že byl tím nejzvědavějším člověkem, jakého jsem kdy poznala.

Pan Ascham se vyznal ve všemožných podivných záhadách, počínaje teoriemi o starobylých kamenných kruzích na Salisburské pláni a konče nejnovějšími vědeckými metodami v oboru medicíny a matematiky. A pokud něco nevěděl, snažil se to napravit. Ať pan Ascham navštívil královského astronoma, králova osobního lékaře, nebo potulného mastičkáře prodávajícího zázračné elixíry, útočil na ně zasvěcenými dotazy k věci: královského astronoma se vyptával, zda tvrzení Ameriga Vespucciho, že využíval Měsíce a Marsu k určení zeměpisné šířky, může obstát, otcova lékaře se dotazoval, proč určité rostliny vyvolávají vyrážku, a mastičkáři položil otázku, je-li si vědom, že není nic než podvodník.

Znalosti pana Aschama zahrnovaly širokou škálu předmětů, takže když ještě učil v Cambridgi, nebylo výjimkou, že ho v pracovně navštívil profesor z jiného oboru a konzultoval s ním věci, jež spadaly do návštěvníkovy předpokládané odbornosti.

Ve světě, kde lidé tvrdili, že nalezli vyšší boží moudrost v bibli, se můj milovaný učitel modlil u dvojitého oltáře znalostí a logiky. „Všechno,“ říkal mi jednou, „se děje z logické příčiny, ať je to stékání vody z kopce, nemoc nebo lidské činy. Musíme pouze ten důvod objevit. Nabývání znalostí, ryzí potěšení z odhalování věcí, je největším darem v životě.“

Jednou došlo k všeobecně známé události, kdy náhle zemřel místní chlapec, kterého občas přepadaly záchvaty, při nichž mu šla pěna z úst, a zdejší opat tvrdil, že za tím vězela posedlost ďáblem. Pan Ascham požádal, aby se mohl podívat na chlapcův mozek. Ano, na jeho mozek! Když mrtvole rozpoltili lebku, pan Ascham – jak jinak – v chlapcově mozku nalezl cizí bílé těleso o velikosti jablka. K této události mi později učitel řekl: „Než budeme z něčeho vinit nadpřirozené jevy, milá Bess, musíme nejprve vyloučit všechna přirozená vysvětlení.“ Opat s ním pak rok nemluvil. Ne všichni sdíleli Aschamovo zanícení pro objasňování věcí.

A pak, když jeho univerzitní kariéra dospěla k vrcholu, opustil ji a přišel, aby učil mě, teprve dítě, třetí v královské nástupnické linii. I v tom nezralém věku jsem si uvědomovala, že pan Roger Ascham má až nesmyslně vysokou kvalifikaci na to, aby vyučoval třináctileté děvče, byť šlo o princeznu. Zajímalo mě proč. Viděl ve mně snad něco, co nikdo jiný nepoznal?

V každém případě naše rozmluva o tom, že muslimský sultán píše anglicky, nebyla ničím výjimečným. Mýlila jsem se, a on měl pravdu – už zase.

Vrátili jsme se k té zvláštní pozvánce. Psalo se v ní, že turnaj proběhne za měsíc v sultánově hlavním městě, starověké Konstantinopoli.

K pozvánce byl přiložen otcův dopis adresovaný panu Aschamovi.

Aschame,

pokud vím, váš kolega, pan Gilbert Giles, byl nejlepším hráčem v Cambridgi. Mohl byste prosím zjistit, zda je tomu pořád ještě tak, a pokud ano, neprodleně ho poslat ke mně? V sázce není nic menšího než reputace corpus christianum a to vyžaduje vyslat na turnaj toho nejlepšího.

Jindřich

Mimochodem, cením si vašeho úsilí v té záležitosti s Cumberlandovým synem. Nezůstalo přehlédnuto.

Za oněch dob bylo v sázce mnohem víc než jen čest křesťanského světa: muslimský sultán ohrožoval samo křesťanství.

Jeho říše se rozkládala od Persie na východě po Alžír na jihozápadě a nedávno se rozšířila až za Dunaj. O osm let dřív, v roce 1538, sultánovo námořnictvo pod velením skvělého Barbarossy dokázalo něco předtím nemyslitelného: porazilo u Prevezy evropskou flotilu, loďstvo „křesťanské aliance“. Takzvaná křesťanská aliance, zorganizovaná papežem Pavlem III., přišla o víc než čtyřicet lodí, bylo zajato přes 3 000 jejích vojáků a námořníků a později musela osmanskému sultánovi zaplatit 300 tisíc zlatých dukátů na válečné reparace, což zasadilo těžkou ránu evropské nadutosti.

Poté sultánova pozemní armáda dobyla uherské město Budín a stála téměř před branami Vídně. Nejbližšího evropského Sulejmanova souseda, rakouského arcivévodu Ferdinanda I. Habsburského, prý málem ranila mrtvice, jak zuřil kvůli pronikání Turků na jeho území, ale nemohl proti tomu dělat nic víc, než že poslal do terénu další špiony, aby mu hlásili pohyby muslimských vojsk. Sulejmanova říše byla dvakrát rozlehlejší než všechny křesťanské země dohromady a den po dni dál mohutněla.

A to ještě nepřišla řeč na samotného Sulejmana. Proslýchalo se, že je to moudrý, nesmírně bystrý vladař a obratný stratég. Hovořil nejméně pěti jazyky, měl básnické vlohy a významně podporoval umění. Na rozdíl od svého úhlavního nepřítele, arcivévody Ferdinanda, a mnohých evropských králů a královen ho navíc jeho lid miloval.

Učitel mi nejednou říkal, že zatímco se královské rody Anglie, Francie a Španělska předhánějí v tom, který je výtečnější, na východě vzchází velký stín. Pokud mu bude ponechán volný prostor, mohlo by se našim šlechtickým rodům jednou stát, že když na chvíli zapomenou na vzájemné škorpení, uvědomí si, že muslimskému vladaři platí tribut.

Druhá, nevyslovená výzva plynoucí ze zlaté pozvánky spočívala v nevyhnutelném soupeření, jež při turnaji vzejde mezi oběma náboženstvími. Stejně jako u Prevezy postaví Sulejman svého boha proti našemu – a tehdy jeho bůh vyhrál.

„Pane, je ten Gilbert Giles pořád ještě nejlepší hráč šachu v Anglii?“ zeptala jsem se.

Učitel odpověděl: „To je naprosto jisté. Stále s ním pravidelně hrávám. Porazí mě v devíti zápasech z deseti, jen velmi zřídka se mi podaří ho přechytračit.“

„To zní jako záznamy výsledků našich utkání.“

Ascham se na mě usmál. „Ano, ale mám pocit, že tyhle záznamy se brzy otočí. Naproti tomu Giles zůstane vždycky lepší než já. Ovšem tohle,“ pozvedl pozvánku, „je velmi závažné. Giles s nadšením vyhoví královu předvolání.“

Pan Giles byl skutečně nadšený.

Ascham ho poslal, aby se ohlásil u mého otce, který (zcela typicky) připravil zkoušku šachovému umu pana Gilese: zápas rovnou proti mému otci. Giles pochopitelně prohrál.

Stejně jako všichni lidé v Anglii se pan Giles zdráhal porazit krále, který kromě toho, že nechal popravit své dvě manželky (z nichž jedna byla mou matkou), dal stít Thomase Cromwella za to, že dojednal sňatek s jednou z nich. Nebylo žádným tajemstvím, že ti, kteří porazili otce při jiných hrách, skončili s hlavou nabodnutou na kůlu vztyčeném na Londýnském mostě.

Překvapilo mě tedy, že údajně poté, co v partii zvítězil, se otec rozkřičel: „Nehrajte proti mně jen na oko, Gilesi! Nepotřebuji, aby v tom zápase bojoval za Anglii a nadřazenost Krista a křesťanské víry nějaký patolízal! Potřebuji tvrdého hráče!“

Sehráli druhou partii a pan Giles mého otce porazil v devíti tazích.

Od té chvíle nabraly události spád.

Došlo k sestavení malé výpravy s povozy, koňmi a strážemi, která měla přejet napříč celým křesťanským světem.

Avšak zrovna když se pan Giles chystal odjet z Hertfordshiru, vypukla v kraji prudká morová epidemie.

Mého nevlastního bratra Eduarda, dědice trůnu, rychle odvezli pryč. Sestra Marie ho brzy následovala.

Já jsem očividně neměla takovou hodnotu jako oni: nikdo kolem nedával najevo žádnou ochotu zařídit můj odjezd z Hatfield House, a tak jsem prostě dál studovala s Elsií a s tebou, má milá přítelkyně Gwinny Stubbesová.

A pak se jednoho dne strhl povyk.

Seděly jsme v mojí studovně a četly si Liviovo líčení hromadné sebevraždy Židů v Masadě. Elsie, dívka o několik let starší než my, seděla v koutě u zrcadla a líně si kartáčovala vlasy. Och, vzpomínáš si na ni, Gwinny? Panebože, já ano! V sedmnácti byla Elsie dokonale krásná a pružná jako proutek, jak tomu bývá u tanečnic. Nad štíhlým pasem se jí zvedala vyzývavá ňadra a přes ramena jí spadala úžasná hříva blond vlasů. Za Elsií se otáčel každý muž, kterého míjela.

V bezstarostné sebedůvěře, která je společná všem pěkným lidem, očekávala, že samotná její krása jí získá ženicha odpovídajícího postavení, a tak nepovažovala za nutné studovat – víc času trávila před zrcadlem než nad knihami, a musím se přiznat, že jsem jí to i trošku záviděla. Já jsem musela přetrpět mnoho únavných vyučovacích hodin, a to mi v žilách kolovala královská krev. (Měla bych ještě dodat, že jsem na její ženskost také žárlila, když já sama jsem byla zosobněná nemotornost: samá kloubnatá kolena a kostnaté ruce, hrudník plochý jako chlapec, a ta příšerná změť kudrnatých vlasů červených jako jahody, kterou jsem tak nenáviděla.) Takže jsem většinu času Elsii uctívala, nadšená její elegancí, okouzlená její krásou a ohromená světáckou moudrostí sedmnáctiletého děvčete.

No a takhle jsme seděly, když jsem zaslechla ten povyk: moje guvernantka, slečna Katherine Ashleyová, ve vedlejší místnosti křičela: „To přece neuděláte, pane Aschame!“ To muselo být vážné. Jako „pana Aschama“ jej oslovovala, jen když ji rozčílil.

„Ale bude to životní příležitost, aby se poučila…“

„Je jí přece teprve třináct let…“

„Je to ta nejchytřejší třináctiletá hlava, jakou jsem kdy učil, a mnohem dospělejší, než odpovídá jejímu věku. Grindal souhlasí.“

„Rogere, je přece ještě dítě!“

„Král si to nemyslí. Poslyšte, zrovna minulý měsíc, když králi Jindřichovi řekli, že u ní začalo krvácení, tak prohlásil: ‚Jestliže je dost stará, aby začala krvácet, pak je i dost stará na to, aby se provdala ve prospěch Anglie. Dcery přece musí být k něčemu dobré.‘“ Ano, to vypadalo na slova mého otce.

„Já opravdu nevím,“ namítala slečna Katherine, „ale muslimská říše pro ni může být tuze nebezpečné místo…“

Pan Ascham ztišil hlas, ale i tak jsem ho slyšela.

„Londýn je pro ni velmi nebezpečné místo, Katy. Nadešel rozhodující čas. Králova nemoc se stále zhoršuje, takže je den ode dne výstřednější, a dvůr se rozštěpil na věrné Eduardovi a stoupence Marie. Naše Alžběta má nejslabší nárok na trůn, ale přesto pouhá její přítomnost v Anglii znamená ohrožení nároků těch dvou. Víte přece, jak často během morových epidemií záhadně umírají nepohodlní následníci …“

Jak jsem poslouchala u dveří, tiše jsem zalapala po dechu.

Slečna Katherine dlouho mlčela.

Pan Ascham dodal: „Po cestě bude mít dobrou ochranu. Král nám přidělil jako doprovod šest svých nejlepších vojáků.“

„Mě netíží jen její tělesné bezpečí. Chtěla bych ji ochránit, i co se morálky týče. Bude potřebovat gardedámu,“ prohlásila slečna Katherine povýšeně. „Je už tak dost skandální, že by měla cestovat se dvěma svobodnými muži, jako jste vy a pan Giles, a navíc ještě s vojáky.“

„Nu a co tedy vy s Johnem?“

„No tak, nemluvte hlouposti. Já jsem už moc stará a moc tlustá, abych zvládla takovou cestu.“ Je třeba uznat, že slečna Katherine byla dosti rozložitá žena. Provdala se za laskavého Johna Ashleye teprve minulého roku v pokročilém věku čtyřiceti let (ale i tak měla ráda, když jsem ji oslovovala jako slečnu, protože, jak říkala, jí to dodávalo pocit mladosti).

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1603 PROLOG

1603

1546 1. VĚŽ

ANGLIE, ZÁŘÍ 1546

II. PĚŠEC

III. STŘELEC

IV. DÁMA

V. JEZDEC

VI. KRÁL

EPILOG