Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Dvojí hra

Vydání první

Copyright © 1995 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2016 jako svou 2020. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Passage to Petrograd vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD,

Velká Británie, v roce 1995

Český překlad © 2016 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Mapa Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0388-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0390-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Leo Kessler

DVOJÍ HRA

Čtvrtá část z cyklu

De Vere Smith

Ukázka z elektronické knihy

Předmluva autora

Ve třetí dekádě tohoto století podnikl námořní kapitán sir de Vere Smith, nositel Viktoriina kříže, dvou Řádů za vynikající službu a Řádu britského impéria, několik velmi podivných a zároveň důležitých tajných operací za „krále-imperátora“, jak sám s oblibou tituloval Jiřího V. Kdyby Obyčejný Smith uspěl, bezpochyby by změnil historii a bolševická říše by se zhroutila půl století před nástupem Gorbačova. Možná by ani svět nezakusil krvavá jatka druhé světové války. Naneštěstí Smithův odvážný pokus otočit kolem dějin nevyšel.

Až dnes, po uplynutí ochranné sedmdesátileté lhůty, vztahující se na část tajných dokumentů, mohl Státní archiv v Kew zveřejnit podrobnosti o tom, co Smith a posádka Swordfishe v onom lednu 1924 vlastně provedla. Tato kniha má za cíl vyprávět, co se tehdy stalo. A není to hezký příběh. Je plný zrady, násilné smrti a touhy po moci. Ale v té době žádné hezké příběhy nevznikaly…

Leo Kessler, York, 1995

Prolog

Zabijáci se objevili krátce po půlnoci.

Stará chůva věděla, že přijdou. Polovinu té teplé červencové noci probděla, obklopená zvukovou kulisou dobře se bavících strážných, kteří popíjeli, kleli a chvástali se před houfem stejně opilých prostitutek. Měla jasnou předtuchu, že se schyluje k brutální vraždě.

Když nákladní auta, přivážející bandu zabijáků, se skřípěním brzd venku zastavila, vstala z postele, v níž až na boty ležela docela oblečená. Rychle si je natáhla a tiše přešla k lůžku, v němž spal její chlapec. Překryla mu dlaní ústa, aby nevykřikl, a pošeptala mu do ucha: „Sergeji, probuď se, honem! Už jsou tady.“

Malý chlapec rozevřel víčka a pohlédl na chůvu jasně modrýma očima, jež zdědil po otci. Také on byl úplně oblečený a připravený k útěku. Obula ho a vzápětí společně po špičkách vyšli na chodbu ke ztemnělému schodišti. Strážní venku se náhle ztišili, jako by si i v opilosti uvědomili, že za několik chvil se uzavře jedna historická epocha. Toho si ovšem rovněž byli vědomi vyslaní vrazi, již přijeli splnit své krvavé poslání. Zavápněnými okny domu, který byl jejich vězením, viděla chůva temné siluety postav na pozadí rozsvícených automobilových reflektorů. Vypadalo to, že pokuřují, nebo spíš popíjejí. Nadechla se a znovu si dodala odvahy.

„To jsou oni, babičko?“ zašeptal Sergej.

„Ano,“ sykla. Rychle se pokřižovala a otevřela dveře velké skříně, za níž byl úkryt. S nápadem takto zachránit syna přišel sám „tatíček“ car. Přede dvěma dny za ní zašel, když si ostatní dopřávali obvyklý odpolední spánek, kterého se nevzdali ani v zajetí. „Jeleno Fjodorovno,“ oslovil ji trochu smutným hlasem poté, co mu políbila ruku a vzpřímila se z úklony, „obávám se, že nepřežijeme. Bratranec nás odmítl vpustit do Anglie, a tak nám nezbývá než čekat na smrt z rukou rudých, která jistě přijde.“

Zkusila něco namítnout, ale panovník ji gestem utišil. „Carevič umírá – chudák chlapec. Ale jeden mužský potomek musí přežít. A vám svěřuji, abyste se o to postarala.“

„Máte na mysli Sergeje, Vaše Veličenstvo?“

„Ano,“ přitakal car. „Je silný, z mé krve, ne z té carevniny… poskvrněné. Proto se může a musí zachránit.“ Přesunuli společně těžkou skříň ke dveřím malého pokojíku, které těžkým kusem nábytku zakryli. „Počkejte, až bude po ovšem a oni odejdou. Potom se pokuste dostat do bezpečí, i když jen bůh ví, kde je dnes v téhle ubohé zemi bezpečno. Tohle použijte,“ dodal a vtiskl chůvě do dlaně kožený váček s nebroušenými diamanty.

S váčkem upevněným pod sukní vtlačila Jelena Fjodorovna chlapce do tmavé malé místnosti za skříní, vybavené jen dvěma prostými stoličkami a vědrem namísto nočníku.

Zlověstné ticho panující venku náhle přerušilo šoupání podrážek a kroky. Sklonila se těsně k Sergejovu uchu a zašeptala: „Už jdou. Teď musíš být úplně zticha. Nesmíš vydat ani hlásku, ať se děje, co se děje, rozumíš?“

„Ano, babičko,“ hlesl poslušně chlapec.

Křídla vchodových dveří se hlučně rozevřela. Na dlaždicích vstupní haly se rozlehl dusot těžkých bot. „Jdeme, ta carská verbež je nahoře!“ ozval se drsný mužský hlas.

Jeden z vrahů se uchechtl. „Doufám, že jsou už svlečený, nerad bych s těma děvkama zbytečně ztrácel čas.“

„Nic takového,“ utnul ho příkře velitel popravčího oddílu. „Máme svůj úkol a ten provedeme jaksepatří!“

Stará chůva přitiskla chlapcovu hlavu k sukni a zakryla mu uši. Věděla, že hromadné vraždění už za pár okamžiků začne. Nechtěla, aby její milovaný svěřenec trpěl víc, než musel. Když za hradbou skříně zaduněly po chodbě kroky vetřelců, bezděčně zatajila dech.

Vteřiny ubíhaly v napjatém očekávání věcí příštích.

Nepravidelný vzdálený šramot náhle rozčísl pronikavý ženský křik. „Ne, nechte mě!“ ječela hystericky oběť. „Prosím… prosím…nedělejte to… Prosím!“

Jelena Fjodorovna se hryzla do rtu, z očí jí vytryskly slzy. Sergej v jejím klíně začal tiše vzlykat.

Noc, pro carskou rodinu poslední, se změnila v noční můru. Ozvala se série výstřelů, doprovázených agonickým křikem. Chůva si byla jistá, že patřil careviči Alexejovi. Stačilo málo, aby nemocný chlapec vykrvácel. Pokud se krvácení včas nezastavilo, hrozilo, že rychle zemře. Stará žena se začala úpěnlivě modlit.

Na schodech o patro výš se ozval klapot těžkých bot, k němuž se připojilo opilecké halekání. „A teď klidně můžu umřít, protože jsem si užil s carevnou!“ chlubil se násilník. „Zatraceně, jak nádherně jsem si s ní užil!“ Sklopýtal po schodech do přízemí a vrávoravě zamířil ven.

Střelba ustala tak rychle, jak začala. Křik a nářek obětí však neustával. Čísi ženský hlas naříkal: „Bože, už dost! Už dost!“ Jeho majitelka se rozběhla ke schodům ve snaze běsnění bolševiků uniknout.

Jelena Fjodorovna se odvážila vyhlédnout štěrbinou ve skříni. Byla to Taťána – velkokněžna Taťána Nikolajevna. Sestupovala dolů zcela nahá, na těle spoustu šrámů a krvácející z rozkroku. Chvěla se a hystericky štkala, jednu ruku napřaženou před sebe jako slepec bez opory. V momentě se za ní vyřítil obr s poďobaným obličejem a rozepnutým poklopcem, koutky úst roztažené v ďábelském úsměvu. Dohnal velkokněžnu a strčil do ní. Ta klopýtla, rozhodila ruce a dopadla na studenou podlahu vstupní haly. Bolševik se pobaveně rozřehtal, načež bezmocnou Taťánu zalehl a se zvířecím funěním se ji jal znovu znásilňovat, povzbuzován jejím zoufalým křikem.

O pět minut později přivlekli dolů carevnu. I ona byla nahá. Vlasy měla rozcuchané a pravou polovinu její posmutnělé aristokratické tváře hyzdil temný šrám. Podle všeho ji bolševici také znásilnili. Přesto se tvářila důstojně, žádné ponížení ani strach na sobě nedávala znát. Hrdě hleděla vstříc zabijákům, kteří ji častovali nadávkami a obscénními gesty.

Poďobaný obr byl mezitím hotov s Taťánou, ležící v bezvědomí na podlaze s roztaženýma, krví potřísněnýma nohama. „Konec zábavy,“ zahřímal hrubě, „je čas vykonat rozsudek.“ Vytáhl z pouzdra revolver a namířil jej na carevnu. „Teď okusíš naši spravedlnost, ty palácová děvko!“ Stiskl spoušť, třeskl výstřel, krátký záblesk na zlomek vteřiny prosvětlil příšeří haly. Takřka současně se v pravém ňadru nahé carevny objevil malý rudý otvor. Vykřikla, ale místo toho, aby se svezla k zemi, jen trochu zavrávorala. Překvapený zabiják znovu zvedl zbraň a vystřelil. Druhá střela vnikla ženě do podbřišku, kousek nad černým trojúhelníkem klína. „Teď už snad chcípneš!“ řekl vztekle, zatímco se carevna s tichým sténáním hroutila k podlaze.

Druhý výstřel byl zároveň signálem pro ostatní zabijáky. Od skupinky se oddělila jedna dvojice a začala bajonety zběsile bodat do zmítajícího se těla velkokněžny, dokud nevydechla naposledy. Vrazi se poté ještě chvíli dívali na své krvavé dílo, obličeje zbrocené potem.

Nahoře v patře zazněl carův hlas. Jelena Fjodorovna jej zřetelně slyšela. „Prosím, nestřílejte, prosím –“ Znovu svou prosbu zopakovat nestačil. Salva výstřelů ho umlčela jednou provždy.

Práskání revolverů a pušek, odrážející se v děsivé ozvěně od stěn domu, pak dál pokračovalo. Chůvě se zdálo, že nemá konce. Když pozvolna odeznělo, uslyšela, jak bolševičtí popravčí pobíhají sem a tam a hledají cennosti. Rozbíjeli přitom vázy a sklo, převraceli nábytek. Jakmile někdo z nich našel nějakou kořist, vesele zavýskal a pochlubil se ostatním. Jiní se o ni prali jako divoká zvířata. „Dej to sem, ty parchante, já to viděl první!“

Nakonec i drancování skončilo. Venku zabublaly motory aut a stará chůva si domyslela, že mrtvé členy carské rodiny budou rudí asi chtít odvézt pryč. Měla pravdu. Dva ze zabijáků začali snášet ze schodů proděravělé tělo mrtvého cara, z něhož stále kapala krev. Když přešli kolem jejich úkrytu, Jelena Fjodorovna se spěšně pokřižovala.

Po carovi následoval jeho syn Alexej. Křehké nehybné tělo nesl v náruči velký jednooký rabiát, takže carevič vypadal, jako by jen spal. Chůvě při pohledu na něj vyhrkly slzy do očí. Pak přišly na řadu ženské členky rodiny. Bolševici neurvale táhli mrtvá těla za sebou, jako by to byly pytle brambor. Hlavy zavražděných žen se přitom odrážely s tupou ozvěnou od jednotlivých schodů, až se zdálo, že se každou chvíli utrhnou.

Netrvalo dlouho a dveře se za popravčím oddílem zavřely. Dům ztichl. Venku kdosi zavolal na strážné u plotu: „Hej, vy, můžete jít domů! Už není koho hlídat, všichni to mají za sebou!“

„Rozumím, soudruhu,“ odpověděl jeden z nich. „Konečně jste nás té carské pakáže zbavili!“

První náklaďák se rozjel, druhý jej napodobil o chvilku později. Od silnice vedoucí do Jekatěrinburgu dolehl dusot mnoha párů bot. Ticho noci postupně zavládlo i nad okolím domu, do něhož nemilosrdně vtrhla smrt. Opatrně, velmi opatrně uvolnila Jelena Fjodorovna chlapce ze svého ochranitelského objetí. „Myslím, že už odešli,“ zašeptala. „Ale ještě zůstaň zticha, přesvědčím se.“

S rozbušeným srdcem otevřela dveře a div že nevykřikla. Bezděčně si zakryla ústa dlaní, když spatřila zakrvavenou podlahu a stěny rozryté kulkami. Všude byla děsivá spoušť. Pomalu vykročila ke schodišti, přičemž ve svých pevných střevících pietně našlapovala, jako by se všechnu tu prolitou krev bála znesvětit. „Bože můj, bože můj,“ mumlala v šoku. Na schodech ležel odhozený plyšový pes, kterého si carevič brával do postele. „Bože můj,“ opakovala dál mechanicky a pomalu si razila cestu mezi skleněnými střepy, rozházenými věcmi a kalužemi krve.

Došla ke dveřím, opatrně je otevřela a vyhlédla ven. Ve žlutavém přísvitu měsíce postřehla, že kolem plotu už nikdo nechodí. Temný hlouček rudých strážných, kteří je hlídali ve dne v noci od chvíle, co se ocitli v tomto vězení, se vzdaloval po silnici do města. Jinak nebylo v okolí ani živáčka.

Sebrala zbytky sil, jež z ní během nervy drásajícího čekání v úkrytu téměř vyprchaly, a vrátila se pro Sergeje. Když jediného přeživšího carova potomka vedla ven, tiskla mu hlavu ke své hrudi, aby ho ušetřila pohledu na úděsný výjev, způsobený vraždícími a plenícími bolševiky. Venku jej postavila na zem a opřela o zeď, dokud se trochu nevzpamatoval.

Ale podle Sergejovy dospěle vážné tváře se dalo soudit, že na šestiletého chlapce se s onou hrůzou, jež ho postihla, vyrovnává kupodivu dobře. Působil dojmem, že ani křik obětí, ani alkoholem podpořené hulákání vrahů a jejich zběsilá střelba se na něm nijak neprojevily. Klidně se své ochránkyně zeptal: „A co teď, babičko?“

Stará žena si nervózně olízla stresem vyprahlé rty. Najednou ji přemohla péče a odpovědnost za chlapce, kterou car na její bedra vložil. „Sergeji Nikolajeviči,“ řekla zajíkavě, „musím tě schovat u mě ve vsi, jedině tam budeš v bezpečí.“

„Na jak dlouho?“ zeptal se jí klidně carevič, upíraje na ni pronikavé modré oči.

„To nevím, chlapče,“ odvětila po pravdě chůva. Hlas se jí přitom zlomil. „Ale určitě vím,“ pokračovala po chvíli, „že tě musím zachránit pro Rusko.“

„Proč?“

„Protože jsi poslední Romanovec.“ Nato bez dalšího slova vzala Sergeje za ruku a vydala se s ním na cestu – malý chlapec a stará shrbená žena. O pár minut později je už pohltila měsíčná noc…

První část

NOVÝ ÚKOL

1

Poručík de Vere Smith se zachvěl zimou. Ještě více se zachumlal do hřejivého kepru svrchníku a ruce vtlačil hlouběji do kapes. Vedle něj stál jeho zástupce Dickie Bird, který nahlas řekl to, co si myslel i on. „U svaté tetičky, bůh pomáhej námořníkovi o večeru, jako je tenhle.“

„Máš pravdu, Dickie, ale buď tišeji,“ odvětil Smith, napínající zrak do těžké a chladné mlhy, jež se valila přes Irské moře. „Patrikové určitě nejsou daleko.“

„Nechápu, proč ti hoši z IRA nepašují zbraně v nějakou rozumnější hodinu,“ povzdechl si typickým ležérním způsobem Bird. „Každý normální chlap by touhle dobou měl objímat velkou sklenici ginu, nebo ještě líp, nějakou svolnou a pěkně nažhavenou dámu, no ne?“

„No jo,“ usmál se spíš pro sebe Smith, napjatý z toho soustředěného čekání jak struna. Znal se s Dickiem už od školy v Harrow a nikdy nezažil, aby ani jako jeho spolužák, ani coby druhý muž ve velení Swordfishe, jímž byl od osmnáctého roku, projevoval v kritickou chvíli nervozitu. Pod maskou ležérnosti a lehkomyslnosti však dřímala nezlomná síla a rozhodnost. Koneckonců ne každý sedmnáctiletý kadet Královského námořnictva se mohl pyšnit Křížem za vynikající službu.

„Jaké jsou vlastně rozkazy?“ zeptal se Dickie po chvíli mlčení, zatímco se jejich štíhlý a výkonný torpédový člun šnečí rychlostí prokousával mlžným příkrovem, ležícím na ocelově šedé hladině moře. „Máme je dostat živé?“

„V žádném případě!“ zavrtěl Smith rezolutně hlavou. „Nestojíme o nějaké diplomatické trable s Irským svobodným státem. Najít, potopit a zmizet – tak to chce C.“

Bird přikývl na srozuměnou. „Fajn, asi si to ti lumpové zaslouží. Papeženci mizerní, pořád by jen stříleli lidi, klidně i vlastní, zatracená banda –“

„Sklapni!“ zasyčel ostře Smith. „Mám dojem, že něco slyším.“ Natáhl krk a znovu soustředěně naslouchal. „Jo, určitě. Slyšíš to taky, Dickie?“

Smithův zástupce rychle uhasil cigaretu se zlatým filtrem, které si nechával vyrábět na zakázku v malém tabáčnickém krámku na Bond Street. „Máš pravdu, to budou oni.“

Smith dál na nic nečekal. Otočil se k vrchnímu loďmistrovi Fergusonovi, stojícímu mlčky u kormidla na malém můstku Swordfishe. „Připrav se, strojní,“ nařídil mu, „až řeknu, vyrazíme s plnou parádou.“

„Rozkaz, pane,“ odpověděl starý vrásčitý námořník, o němž posádka v žertu říkala, že sloužil už pod Nelsonem u Trafalgaru.

Ostatní muži dole na palubě také zaslechli pravidelné klapání lodního motoru kdesi v mlze před nimi. Nabíralo na síle a ozývalo se stále blíž. Zbraně připravené, čekali, až se pašerácké plavidlo objeví na dohled.

„Víme, že poplují do Greencastlu, Kilkeelu nebo Annalongu, jednoho z těch malých přístavů pod Mourne Mountains,“ řekl C Smithovi během porady v oné utajené podkrovní kanceláři na Queen Anne’s Gate. „Ti zabijáčtí darebáci jsou šikovní, za pár hodin po přistání bude náklad zbraní v horách. Musíte je zkrátka zastavit dřív, než se jim to povede.“ Zahleděl se pevně na mladého námořního důstojníka, u něhož si navykl očekávat jen a pouze úspěch. „Jsem si dobře vědom toho, že vás vysílám do nelegální akce, kterou by každý jiný neváhal nazvat chladnokrevnou vraždou, ale taková je bohužel hra, Smithi. Takže ještě jednou: potopit a zabít, jasné?“

Když se hluk motorů pašeráckého parníku stále zřetelněji nesl mlhou, vybavil si kapitán Swordfishe jeho tvrdá slova. Také si uvědomoval, co se chystá provést, stejně jako C však věděl, že je to nezbytné. Zabíjení v Irsku, táhnoucí se od Velikonočního povstání v roce 1916, muselo už konečně přestat. Všichni doufali, že po vzniku Irského svobodného státu nastane klid, ale vinou radikálních nespokojenců krveprolití pokračovalo dál.

„Tamhle je, pane!“ vytrhl ho náhle z chmurných úvah Ginger Kerrigan. „Na levoboku!“

Otočil hlavu směrem, kam ukazoval Kerrigan, a rovněž loď spatřil. Byl to starý dýchavičný parník, z jehož jediného komínu se valil mastný černý kouř.

„Řekl bych tak čtyři sta tun,“ odhadl Dickie Bird výtlak lodi. „Ještě si nás nevšimli, prevíti.“

„Jen se neboj, brzy už všimnou,“ zamumlal Smith ponuře. Vyklonil se z můstku a tlumeně zvolal: „Torpédomety připravit!“

Vrchní námořník Harp řečený Roura, zkušený torpédista, kterého zařadili do posádky Swordfishe jen na tuto operaci, gestem potvrdil přijetí rozkazu a sklonil se nad jednu z dlouhých trubic, ukrývajících tunové nosiče vysoce explozivní směsi.

Ferguson, svírající kormidelní kolo, upravil kurz člunu, jenž začal zkracovat vzdálenost k neosvětlenému parníku, mířícímu stabilním tempem k pobřeží.

„V té kaši není vidět ani prd,“ utrousil koutkem úst Dickie. „Co já vím, klidně by to mohl být Bludný Holanďan.“

Smith nereagoval. Veškerou pozornost soustředil na pašerácký parník. Stále se nacházeli v irských výsostných vodách a dost riskovali. Kdyby Roura Harp minul a jejich cíl unikl do bezpečí, měli by záhy co dělat s irským námořnictvem. A to by teprve začaly pořádně létat chlupy, jak s oblibou pronášel Dickie.

„Tři sta, pane,“ ohlásil Ferguson od kormidla. „Dvě stě padesát,“ řekl o chvilku později. „Dvě stě…!“

Napjatý a zároveň vzrušený Smith, jehož mozek pracoval na plné obrátky, věděl, že nastal správný okamžik. Teď, nebo nikdy! „Rouro,“ zvolal na torpédistu, když z parníku vylétl ke Swordfishi uvítací svazek střel, „první pal!“

Vrchní námořník Harp bez otálení splnil rozkaz. Zatáhl za páku, načež se ozvalo měkké cvaknutí, následované obláčkem kouře. Swordfish se otřásl, torpédo vyklouzlo z trubice a jako dravá ryba zajelo pod hladinu. Nepřítel odpověděl další sprškou střel, jež zasypala palubu člunu. Roura Harp vykřikl bolestí a chytil se za kulkami provrtanou pravou paži. V následující vteřině se skácel na palubu – omráčený, nebo už mrtvý, Smith nevěděl.

To byl signál pro Gingera Kerrigana, krčícího se za kulometem Lewis. Otočil těžkou zbraň správným směrem, zapřel si pažbu do kostnatého ramene a stiskl spoušť. „Teď vám zas něco ukážu já, vy šmejdi zasraný!“ zařval vztekle, zatímco hlaveň opouštěla první série bílých a červených trasírek.

Bojové napětí ovládlo už i Dickieho, který začal nahlas odpočítávat vteřiny do nárazu torpéda. „Tři… čtyři… pět…“ Náhle se zarazil a vrhl na Smithe zoufalý pohled. „U všech svatých tetiček,“ zaječel, „chudák Roura minul!“

„Zatracená práce!“ hulákal Smith do rachotu palby a svištících střel, které bušily do nástavby Swordfishe jako liják do plechové střechy. „Jenom jsme je vyplašili a teď je budeme honit po celém Irském moři!“

Černě dýmající parník skutečně změnil kurz a zamířil pod ochranný závoj mlhy. Postavy, které se na něm míhaly a střídavě na útočící torpédový člun střílely, se postupně přesouvaly na horní palubu, kde mohly zaujmout lepší palebné postavení. Soustavně klející Ginger Kerrigan toho využil a vyprázdnil na ně celý zásobník. Jeden z Irů měl tu smůlu, že jej dávka zasáhla do zad. Jakoby v dramatickém gestu rozhodil ruce, zaklonil se a padl naznak na zábradlí. Kerrigan se divoce rozřehtal a zařval: „To ti patří, parchante!“

Vzápětí se ale pašerácká loď ztratila v neprůhledné šedé kaši a Smith uslyšel truchlivé zahoukání mlhové sirény. Dostali se až moc blízko k pobřeží Irského svobodného státu. Věděl, že musí kvapem něco udělat, nebo jim parník uprchne. „Plný výkon, strojní!“ zařval na Fergusona. „Odřízneme jim cestu!“ Vrchní loďmistr nepotřeboval dvakrát pobízet. Mrzoutský Skot, který měl rád snad jen své kalvinistické krajany, Irům nemohl přijít na jméno. „Rybožroutský papeženci, co se roděj a chcípaj s holým zadkem,“ utrousil nejednou opovržlivě na jejich adresu. Proto teď s gustem posunul páky motorů dopředu a těšil se, až jeho milované thornycrofty předvedou svou sílu.

A opravdu předvedly. Swordfish se roztřásl a prudce zvedl příď, podobně jako když se nespoutaný ušlechtilý hřebec postaví na zadní. Smith se reflexivně chytil sloupku, aby na nakloněné palubě neztratil rovnováhu. Člun se s burácivým řevem zakousl do vln, které rozrážel do vysokých oblouků, zanechávaje přitom za sebou hlubokou zpěněnou brázdu.

Rychlostí čtyřicet uzlů hnal Ferguson Swordfish do ostré zatáčky, opisující půlkruh kolem unikající pašerácké lodi. Irové pochopili, co má jejich pronásledovatel v úmyslu, a pokusili se mu v tom ještě zběsilejší palbou zabránit. Smith přívalu žhavých golfových míčků nevěnoval pozornost. Slezl z můstku a doklopýtal k nikým neobsluhovanému torpédometu. Nejprve se sklonil k bezvládnému Harpovu tělu, ležícímu vedle něj. Už ale vrchnímu námořníkovi nemohl pomoci, byl mrtvý. Hlasitě zaklel a vzhlédl k parníku, jehož posádka nepřestávala střílet. Měl o pořádný důvod víc ke všemu odhodlané pašeráky zbraní z IRA zastavit.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Předmluva autora

Prolog

První část

Nový úkol

1

Napříč cizí zemí

Uteč, nebo zemři!