Copyright © Richard Händl, 2015

Illustrations © Jiří Šorm, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-891-7

ISBN mobi 978-80-7462-244-1

Předmluva

Každý sečtělý či jinak intelektuálně saturovaný člověk ví, že výraz „šedá eminence“ znamená nějakého významného člověka, který nicméně zůstává v pozadí, v zákulisí. Bývá skoro nebo úplně neviditelný a pomocí svých důležitých a známých osobností (zpravidla jedné) tahá za nitky moci, a řídí tak velké dějiny.

Objektivně řečeno, takové osobnosti jistě byly a určitě existují i dnes. Jde vlastně o obdobu současného odborného poradenství lidí, kteří zastávají rozhodující posty ve společnosti.

Výraz „šedá eminence“ zavání tak trochu spiklenectvím, pravda. Ale spiklenectvím snadno uvěřitelným a logickým. Pokud diktátor bude vyrábět dějiny s jednou šedou eminencí, je to pohodlné a organizačně snadno proveditelné. Pokud by ovšem měl být ten samý diktátor řízen celosvětovým společenstvím iluminátů (jak se někdy s oblibou tvrdí), tak by to bylo i v době internetu složité, a navíc by brzy někdo všechno prásknul a se spiklenectvím by byl konec.

Výraz „šedá eminence“ vznikl jako hanlivé označení jednoho kapucínského mnicha jménem Francois Joseph le Clerc du Trembly, jinak zvaného páter (otec) Josef. Bez mnichovy rady se neobešel jeho přítel, známý kardinál vévoda de Richelieu, který byl prvním ministrem ve Francii a jejím faktickým vládcem. Richelieu byl také jedním z nejdůležitějších politiků v Evropě v době třicetileté války. Kapucíni nosí šedý šat z drsné látky. Kardinálové mají titul Eminence a šat mají červený. Tedy páter Josef je v takové kombinaci šedou eminencí. Jméno pátera Josefa se vyslovovalo potichu a s bázní, protože on sice veřejně nevystupoval, nicméně každý věděl, jak si s kardinálem stojí.

V této knížce je řeč o osobnostech, které většinou nenaplňují zcela „definici“ šedé eminence. Spíše jsou dnešní veřejnosti málo známí nebo úplně neznámí. Prostě středoškolské učebnice dějepisu na ně nemyslí, byť ve své době byli pro společnost důležití, a dějiny tak svým způsobem vyráběli. Pochopitelně v obrazu jásavých i temných barev. Většinou v obou směrech, protože lidé nejsou jenom černí nebo jenom bílí.

Pojďme se společně na některé ty padouchy či hrdiny blíže podívat.

Autor

I.

Jak to chodilo

Dvořané

Panovník nemohl vládnout sám, nikde na světě, tedy ani v českých zemích. Snad vládce nějaké široko daleko osamělé vesnice, která má dvě stovky lidí, by to ještě sám zvládl. A přesto i takový „monarcha“ by měl asi nějakého důvěrníka, prostě rádce, kterému by se mohl, když už nic jiného, tak aspoň svěřit. Ostatně by to mohla být i manželka nebo jedna z manželek.

Každý člověk o sobě někdy pochybuje, i silné osobnosti. A právě v takové chvíli je důležité mít někoho, komu věřím, komu se chci třeba jen svěřit bez očekávání nějaké rady nebo kým si chci nechat potvrdit své možná špatné rozhodnutí. Ta druhá osoba je většinou ostatním členům společenství dobře známá. Pokud ovšem ne a panovník ji z dobrých důvodů tají, stává se z ní tzv. šedá eminence.

Dvůr českého vládce byl v běhu času značně proměnlivý. Zpočátku to byla vlastně jen jeho nejbližší vojenská družina a několik dalších jedinců zabývajících se naprosto „podružnými“ záležitostmi. Třeba vybíráním daní, co bude družina, tedy dvůr, jíst zítra a za týden, starostmi o nocleh na cestách a sem tam nějakým tím poselstvím sousednímu panovníkovi.

Poselství jednala hlavně o tom, která dcera bude kam provdána, případně která cizí nevěsta bude dodána českým knížatům. Také ovšem proti kterému sousedu se s kterým sousedem spojíme za účelem spravedlivého přerozdělení jeho majetku.

Později, v době druhého českého krále Vladislava II., se už konstituovaly i oficiální dvorské úřady tak, jak bylo obvyklé v celé západní Evropě. Tedy maršálek, podkoní, číšník a komorník. K nim se později ještě přidal dvorský sudí. To byly úřady světské, obsazované až na naprosté výjimky jen právě vznikající českou šlechtou. Ještě abychom upřesnili: Přísně vzato pojem „česká šlechta“ by se měl užívat až s nastupujícím lenním systémem. Do té doby ti po knížeti nejvýznamnější muži byli nazýváni velmoži, předáky, případně kmety.

Ještě jeden dvorský post existoval, ale ten nebyl ve světských rukou. Byl to úřad kancléře. Panovník jej obsazoval z duchovenstva jemu oddaného (přesněji jím dosazovaného) – což byli zejména probošti vyšehradští. Tento úřad byl vlastně jakýmsi ministerstvem zahraničí. Bylo to pochopitelné, mezinárodním jazykem byla tehdy výhradně latina a tou rozhodně česká šlechta nevládla. Světskou šlechtou byl kancléřský úřad obsazován až později, zhruba od poloviny 15. století. Panovník a šlechta samozřejmě nevládli ani psanou češtinou, která ostatně tehdy ještě ani neexistovala. Natožpak latinou.

Pravda, přemyslovští panovníci uměli vesměs německy. Velká část z nich strávila část života v exilu, především v německých zemích. K tomu víc než často měli maminky, jejichž rodnou řečí byla němčina. Pokud to byly Němky, tak jim rozhodně přemyslovští manželé nebránili, aby synky učily i německy, protože věděli, že se jim to bude v budoucnosti jistě hodit. Když se ale do přemyslovské rodiny přivdala nějaká uherská Arpádovna, pro znalost maďarštiny se jistě obecně nehorovalo. Ostatně tak jako dnes. Nicméně jazyková vybavenost pro diplomatické účely (tedy latinská) byla ve světských kruzích mizivá. Změnili to až lucemburští panovníci. Ti měli všichni vynikající vzdělání a latina u nich byla povinností.

Do panovnického dvora lze také počítat i nejvyšší duchovní zemské představitele, tedy biskupa (později arcibiskupa) pražského a biskupa olomouckého. Ti až na výjimky byli velmi svázáni s českým panovníkem a pražský biskup jej často v nepřítomnosti zastupoval. Olomoucký biskup byl zpravidla českým knížetem přímo dosazen s tím, aby byl na Moravě jeho exponentem a vyrovnával tak vliv přemyslovských moravských údělných knížat.

Samozřejmě, stát se dvořanem záviselo vždy především na vůli panovníka. Naprostou volnost vládce ovšem neměl. Tak například všechny příslušníky dvora zdědil po svém předchůdci. Nějaké mohl vyměnit, ale všechny samozřejmě ne. Jednak neměl vždy adekvátní náhradu a svoji roli hrála také spřízněnost a význam toho kterého rodu, jejž si nemohl dovolit znepřátelit nějakým neuváženým vyhazovem jeho člena.

Soudržnost elit – panovníka a velmožů –, tedy v tehdejším slova smyslu vlastně soudržnost národa, se udržovala různě. Dalo by se říci vznešeně, že mělo jít o odpovědnost výše postavených osob za celek. Tak to platilo tehdy a mělo by to platit i dnes, ale…! Tehdy i dnes byli lidé stejní v tom, že se u nich svářela společenská morálka (veřejný prospěch) s možným osobním prospěchem. A často, tehdy jako dnes, veřejné dobro přednost před zájmy toho kterého jednotlivce nedostalo. Tedy bylo třeba tu soudržnost posilovat i jinak. Čím? Silou, samozřejmě, v té době i dost brutální. Jenže to by bylo samo o sobě jistě málo. Metoda cukru a biče platila vždy. Ten cukr, to byly dary!

Dary byly důležité prostředky pro udržování loajality ke knížeti a vůbec nadřízenému. Kníže dával dary dle významu a urozenosti osoby; dát dar menší, než byl společenský status obdarovaného, mohlo být pociťováno jako urážka. Kníže tedy byl nucen mít pro tyto účely dostatečnou zásobu hotovosti na dary, které samozřejmě mohly být i v luxusním zboží, jako jsou šperky, zbraně, ostatky svatých atd.

Velkým příjmem využitelným právě na dary byla pro panovníka odúmrť. To znamenalo, že když zemřel majitel statků bez dědice, připadl majetek jako dnes státu (tehdy kníže byl stát). Nemovitý majetek, a nemusel být ani velký, byl pro tehdejší velmože nejcennějším darem. Tím si panovník zajišťoval věrnost. Bohužel, jak to bývá, již v dalších generacích obdarovaného se potomci vděčni necítili. Panovníci tak dary nemovitostí fakticky oslabovali svoji moc, nicméně nic jiného jim prostě nezbývalo.

Úřad byl svým způsobem také dar. Nejrozumnější, i když ne vždy proveditelné bylo, když panovník nechal v úřadech rotovat různé své lidi. Pokud totiž byl úředník (třeba správce hradu Litoměřice) v úřadě dlouho, zapojil se do života místních elit sňatky, přátelstvím a podobně, a tehdy začala ochládat jeho loajalita vůči panovníkovi. Nicméně i úřady byly obsazovány především jen malým počtem rodů. Prostupnost mezi sociálními vrstvami byla malá, ale možná.

Pokud tedy budeme hledat naše šedé eminence, budou se rekrutovat především ze dvorského okruhu českého vládce.

Velmoži, předáci, kmeti, šlechta

Rozhodně není žádným tajemstvím, že o prvních staletích po vzniku českého státu (dnes je shoda v tom, že vznikl v 10. století) máme velmi málo konkrétních ověřených historických informací. O době předcházející v této souvislosti raději nemluvme.

Přitom ale v té době pochopitelně žili významní lidé, kteří měli velký vliv na chod společnosti. V kronikách jsou často nazýváni v různých synonymních variantách jako velmoži, předáci, nebo třeba kmeti (stařešinové).

My dost z nich i známe jménem, ale tím, případně ještě nějakou další zmínkou o dané osobě, to často i končí. A přece to byli lidé důležití a dnes v podstatě neznámí. Zkrátka byl by hřích se o nich nezmínit v souvislosti s tématem naší knihy.

Jenže – jak s takovými nepopsanými osobami napsat příběh? Nenapíšeme jej. Ale můžeme aspoň uvést, odkud se vzali, případně v jakém společenském postavení se pohybovali. Myslím, že některé z nich si zaslouží vyjmenovat.

Zajímavost tohoto seznamu spočívá i v tom, jak si laskavý čtenář jistě všimne, že je v něm velké množství evidentně křestních českých jmen, které dnes prakticky neexistují. Půjde vesměs o lidi, již se pohybovali na knížecím dvoře nebo přímo v knížecí družině. Také byli třeba správci knížecích hradišť nebo jinými knížecími úředníky a služebníky.

Každopádně do této skupiny nejsou zařazeny osoby duchovní, což byla jistě výrazná mocenská kategorie, ale jiného typu. Také v ní není účastno ženské pohlaví, které jistě bylo velmi důležité, ale hovořit o vdovách a manželkách jako o velmožkách či předačkách, natož kmetkách, zní trochu podivně.

Zde je velmi neúplný seznam:

Předák Aleš, Beneda, Bor – Mstišův otec, Borša – Olenův syn, Bořut – Božejův syn, Božej – Mutinův syn, Božej – Čáčův syn, Braniš – bojovník, Budivoj – Břenův syn, Čáč (Vršovec) – Božejův otec, Česta (Vršovec), Dětříšek – syn Buzův, Dobrohost – Hynšův syn, Domaša (Vršovec), Držikraj – Lubomírův syn, Držimír předák, Fabián – správce Vyšehradu, předák Heřman – snad bratr Viléma, Hovora knížecí služebník, Hrabiša rádce, Hrdoň – Zankův syn, Hyneš, Chřen, Jan – syn Čestův, Kochan (Vršovec), Kojata – syn Všeborův, Kukata družiník, předák Markvart (asi Němec), správce Mstiš – Borův syn, Mutina (Vršovec), Načerat – Tasův syn, Nemoj, Neuša – Dobřemilův syn, Nožislav – Lubomírův syn, Pavlík – syn Markvarta, knížecí vychovatel Vladislava I., Prkoš správce, Prostěj knížecí důvěrník, Protiven knížecí rádce, Předa – syn Zbyše, Sláva – Branišův bratr, Stan, předák Tas, předák Vacek, předák Vilém – Heřmanův bratr, Vnislav (Vršovec), předák Všebor, předák Vznata – syn Tasův, Zanek (Janek) – Hrdoňův otec, knížecí rádce Zderad.

Budeme se často setkávat s termíny, jako jsou velmoži nebo předáci, někdy také kmeti. Jde většinou o synonyma lidí, kteří byli rodovými předchůdci později vzniklé šlechty.

O šlechtě v pravém slova smyslu můžeme hovořit až po vydaných statutech knížete Konráda Oty II. z roku 1189, která zaručují dědičnost šlechtického majetku. Teprve poté se feudální šlechta začala formovat. Jsou obecně známa jména (příjmení) šlechtických rodů, jako například Rožmberkové, Šternberkové, Vartenberkové atd. To jsou ovšem jména, která vznikla podle hradu, který dotyčný pán, člen rodu, zpravidla poprvé vlastnil, a to jméno potom už dané rodině zůstalo.

Neznamenalo to ovšem, že nebyli známi starší předci toho dotyčného Rožmberka či Šternberka a jiných. Ti ovšem rodové jméno – příjmení – neměli, protože ještě žádný hrad nevlastnili. Byli to ovšem ještě před vlastnictvím hradů důležití lidé zastávající významné vojenské nebo úřednické funkce, kteří měli pouze křestní jméno.

To jméno se případně upřesňovalo tak, že se spolu s ním dodávalo i jméno jeho otce. Příkladem je třeba Jan, syn Čestův. Ostatně tak se to třeba v Rusku dělá dodnes (tzv. otčestvo).

V době, v níž žili, každý věděl, když se mluvilo třeba o Mutinovi nebo Markvartovi, kdo ta osoba je. Ale s postupem doby bylo potřeba tu rodinu nějak pojmenovat, aby bylo jasné, že třeba páni z Dubé a páni z Lipé jsou vlastně původem jedna rodina (Ronovci). Za starých dob se kronikáři víceméně shodli, že ty původní rodiny budou jmenovat dle erbů – znaků, které všechny následné různě se jmenující větve jedné rodiny měly společné. Abychom opět dali příklad: Páni z Dubé i z Lipé, protože měli jako společný znak ostrev, byli páni z Ostrve. Páni z Hradce a páni z Krumlova byli také původně jedna rodina se znakem růže – tedy páni z Růže.

Dějepisci ve století 19. v tom chtěli udělat pořádek, a tak začali ty celkové rodiny od jejich původu včetně rozrodů pojmenovávat podle prvního historicky známého předka. Tak z pánů Kančí hlavy vznikli Buzici (první známé jméno rodu byl Buz), z pánů z Růže Vítkovci (opět první známý předek byl Vítek) atd.

Je to složité, je! Tak to bývá, když se ve věcech dělá pořádek. Pokusím se letem světem napsat přehled těchto nejstarších rodin, zpravidla pojmenovaných podle prvního známého předka.

Buzici – zakladatel je Buz, otec Jetříška, který padl v bitvě u Trotiny roku 1110.

Znak – kančí hlava.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Zajícové z Házmburka, ze Šelmberka nebo Lvové z Rožmitálu.

Benešovici – snad pochází z Moravy z Dolního Benešova, teprve poté se přestěhovali do Čech. Zakladatel je Beneš z Benešova, poprvé uveden v letech 1219 – 1222.

Znak – zavinutá střela (na červeném podkladu).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například z Kravař, z Bechyně nebo z Dubé.

Drslavici – Drslav, Držislav (doložen již roku 1062), Držikraj, Držimír; nejstarší velmožský rod s doloženým predikátem (přídomkem): Drslavův syn Oldřich ze Žižkov má predikát doložen k roku 1177; zemřel za třetí křížové výpravy v Palestině.

Znak – půlený erb, levá polovina červená, v pravé tři pruhy značící trojříčí (Vltava, Otava, Úhlava).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Švihovští z Rýzmberka nebo Černínové z Chudenic.

Hrabišici – zakladatel Hrabiše a jeho bratr Slavek.

Znak – ruka držící hrábě se sedmi zuby.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Rýzmburka.

Hroznatovci – jejich předkem byl snad Heřman, který vykonal roku 1124 pouť do Jeruzaléma a měl bratra Viléma, jehož synové byli Sezema a (později blahoslavený) Hroznata (1160/1170–1217), podle nějž je rodina pojmenována.

Znak – troje černé paroží ve zlatém štítě.

Janovici – zakladatel Jan (nebo Kunrát z Janovic?), zmíněn roku 1222. Druhá alternativa je, že jde o potomky knížete Vlastislava.

Znak – stříbrno-červená polcená orlice na modrém štítě. Na prsou má zlatou sponu na koncích s trojlístkem.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Klenové nebo Kolovratové.

Markvartici – zakladatel Markvart, první zmínka je z roku1144. Existuje také domněnka, že to byli pokračovatelé charvátských knížat panujících v Pojizeří. Zpočátku používali jména česká i německá. Tedy není jisté, zda to byli původem poněmčilí Češi nebo počeštělí Němci.

Znak – lvice (někdy kráčející, někdy ve skoku).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Lemberkové, Vartenberkové nebo Valdštejnové.

Ronovci – zakladatel Smil Světlík z Tuháně (narozen ve druhé polovině 12. století). Jméno je podle Ronova na Žitavsku, nebo podle erbu – znaku.

Znak – ostrev (německy Ronn).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Lichtenburkové, páni z Klinštejna, páni z Lipé nebo páni z Dubé (tito páni nebyli příbuzní pánů z Dubé z rozrodu Benešoviců, oba rody byly pojmenovány podle hradu Dubá, ale každý byl jinde).

Vítkovci – zakladatel Vítek z Prčice, první zmínka k roku 1169.

Znak – pětilistá růže.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Hradce, páni z Krumlova, páni z Rožmberka, páni z Landštejna nebo páni ze Stráže.

Tasovci – zakladatelé Tas a Vznata.

Znak – křídla.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Lomnice.

Načeradici – zakladatel Načerad.

Znak – černý lev.

Divišovci – zakladatel Diviš z Divišova, zemřel před rokem 1130. Postupně se přejmenovali na Šternberky. Nejsou známy žádné vedlejší větve, které by v mužské linii byly přímými potomky zmíněného Diviše. Rod existuje dodnes.

Znak – osmicípá zlatá hvězda (německy Stern) v modrém poli.

Vršovci – zcela zvláštní a v době své existence v podstatě daleko nejvýznamnější skupinu tvořil rod – dnes se usuzuje, že to byl spíše klan – Vršovců. Také v našem seznamu se jejich jména vyskytují oproti jiným daleko více. Jenže Vršovci jsou historickou kapitolou mnohokrát probranou, a nebudeme to tedy opakovat. Navíc vršovská historie v podstatě končí jejich hromadným vyvražděním v roce 1108. Je to rodina (?) tzv. rané velmožské šlechty, ve které známe ještě podle jména rody Těpticů a Municů. O nich ale mimo názvu nevíme vůbec nic.

Nedá mi, abych z uvedeného přehledu nezdůraznil, který z těchto prastarých rodů existuje ještě v současné době, a tím pádem je tak nejstarší z nejstarších z naší původní domácí šlechty. Víme, že u šlechty se stáří rodu velmi počítá (a hlavně vždy počítalo). Jsou to Šternberkové, ti jsou potomky Divišovců, dále Černínové, pocházející z Drslaviců, Valdštejnové z rozrodu  Markvarticů a nakonec Kolovratové z rozrodu Janoviců.

Je zajímavé, i když vlastně logické, že všechny tyto nejstarší rodiny pochází z Čech. Snad Benešovici jsou z Moravy, ale ani to není jisté. Pro Přemyslovce, poté, co natrvalo připojili Moravu k českému státu za knížat Oldřicha a Břetislava I. (zemřel 1055), existovalo několik možných scénářů.

Buď dobyli území, na němž se ještě nestačily vytvořit nové elity, protože Maďaři při likvidaci Velkomoravské říše tuto skupinu odstranili. Nebo, což našemu uchu bude znít hůře, Přemyslovci likvidaci staré moravské elity (ať už vyvražděním nebo vyhnáním) provedli až po jejím ovládnutí sami, tak jako to udělali s konkurencí dříve v Čechách (Slavníkovci a jistě i jiní). Potom pochopitelně začali do správy Moravy dosazovat své příbuzné a s nimi se tvořící družiny, které původně pocházely z Čech. Pravé moravské elity se z nich staly až postupně, i s vědomím své zemské příslušnosti.

Nutno ovšem pamatovat, že mnoho pozdějších šlechtických rodin vlastnilo statky na Moravě i v Čechách, a tedy se u nich ani nedá říci, zda to byli z hlediska zemského Čechové, nebo Moravané.

Nakonec rada od kronikáře, tzv. Dalimila, který velmože – předáky – šlechtu nazývá souhrnně zemané. Ta rada je samozřejmě platná i dnes, pro současné velmože – předáky:

„Zemané jsou pevnou hrází panovníka,

kdo je opomíjí, sám se trůnu zříká

a ze země měl by se ctí odejít.

Zemanům pak radím udržovat klid,

neboť vždy je lepší vlastní přísný kočí,

než když nad tvým vozem cizí bič se točí.

Ti, kdo proti vlastním lidem ruku zvednou,

pro udatné hlavy plakat budou jednou.

Buďte soběstační, buďte hrdi, Češi,

na ohnutou šíji sekyra se těší.

Buďte moudří, Češi, buďte uvážliví.“

(Pozn.: Citováno v novočeském překladu.)

Daň za mír (tributum pacis) byla placena ročně a platil ji každý svobodný občan. Byla to platba, jíž se uznávala knížecí moc, a také zároveň poplatek za udržení společenského pořádku, za který kníže odpovídal. Kníže se o daň dělil s některými církevními institucemi (i ty se samozřejmě na společenském pořádku podílely).

Přímým důsledkem této daně byl veřejnosti poměrně neznámý termín tzv. autotradice. Tedy vlastně dobrovolné darování sama sebe v podstatě do poddanství, protože tím se člověk vyhnul placení této daně. Lidé se tak vlastně za peníze vědomě zbavovali osobní svobody. Kolik by se takových našlo dnes? Ústava to naštěstí neumožňuje.

Proto se také usuzuje, že tyto daně s časem výrazně klesaly. Samozřejmě, stát si vždy najde nějakou náhradu (obvykle větší než byla ta původní), což se děje ostatně i v současnosti. Přibyly desátky, daně z piva, ze soli atd…

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

I. Jak to chodilo

Dvořané

Velmoži, předáci, kmeti, šlechta

II. Knížecí období

III. Královský středověk

IV. Z kopce do kopce