Text © Pavol Rankov

Design & Layout © Peter Gála

Slovak edition © Artforum

Vyšlo s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

DEDINA, ČO NIE JE NA MAPE

…nie je v našej moci zabrániť, aby základné astronomické alebo hoci aj meteorologické javy neovplyvňovali naše vnímanie krajiny a nepripočítavali k našim vnemom akýsi neviditeľný, no nezničiteľný koeficient.

(Claude Lévi-Strauss — Smutné tropy)

No fakt si pamätám úplne presne, čo som povedal, keď mi fotrovci oznámili, že pôjdem na prázdniny do Skalky, povedal som, že tá dedina nie je ani na mape, no, ak by som mal byť úplne fest presný, najskôr som nepovedal nič, lebo som sa ofučaný pratal do svojej izby, aby som naštartoval komp a pozrel sa, do akej čiernej diery ma fotrovci chcú vyslať na ½ prázdnin, a keď som slovo Skalka hodil do vyhľadávača, vyskočilo mi 1.000.500 hitov, tak som musel kliknúť na „v slovenskom jazyku“, ale aj tak to bolo 100.000 stránok, ale ani 1 nebola tá pravá, takže som musel skúsiť supermapy.sk a vtedy prišiel totálny shot, lebo tá diera nebola ani len zakreslená na mape a to viem teda nabetón presne, lebo som približne tušil, kde sa tá tajomná Skalka má nachádzať, takže som začal zobrazením mapy okolia Novej Bystrice a pomaly som išiel na východ, klik, klik, všetko bolo na svojom mieste, teda aspoň som si vtedy myslel, že tak to na severe naozaj vyzerá — rieka, presnejšie potok Vychylovka, potom vodná nádrž v tvare hviezdice, ďalší potok Harvelka, na sever od neho vrch s nadupaným názvom Mrvová Kykula, to by sa hodilo ako prezývka pre nášho fyzikára, ktorý sa volá Mikula a ak to do septembra nezabudnem, určite to od nového roku spustím: „prichádza Mr. Kykula“, „Mr. Kykula mi dal za 5“ and so on, ale späť k mape na monitore, bola tam Kubínska, tuším tam chodia niektorí lyžovať, moji fotrovci dávajú prednosť Alpám, je to bližšie, vedú tam lepšie cesty a neprerežú vám gumy len preto, že ste Blaváci, čo je BTW slovo, ktoré by ani 1 skutočný Blavák z huby nevypustil, my sme Bratislavčania, Blaváci sme len pre nich, vidlákov, goralov a partizánov, potom ešte klik, klik a mapa ma preniesla do Oravskej Lesnej, teda žiadna Skalka, klikol som na satelitné zobrazenie, ale to vôbec nefungovalo, takže som zamieril späť do obývačky a fotríkovi rozvalenému pred spravodajstvom TA3 som to pekne narval medzi oči: „tá dedina nie je ani na mape.“

Virtuóz prišiel 30. júla — ono to totiž bolo vymyslené tak, že z čiernej diery Skalky príde malý veľký huslista Jonáš na mesiac do Bratislavy, on určite hovoril do Blavy, no a z metropoly bude deportovaný na lazy Peter čiže ja, I, me, mine, čo sa mi spočiatku zdala byť totálna kravina, lebo Jonáš bol odo mňa len o ½ roka mladší, tak nás mohli nechať spolu, lebo hoci byť na lazoch s nejakým lazníkom musí byť riadna haluz, byť tam sám je 1.000-ráz väčšia otrava, aspoň takto som si to hovoril dovtedy, kým som Jonáša neuvidel, lebo keď som ho spozoroval, tak ma skoro mrdlo, on totiž vyzeral ako moja nepodarená kópia, teda nie že by som bol nejaký top krásavec, veď podstatný je swag a nie beauty, ale určite nedržím na hlave úlis rozčesnutý v strede, teda na prdel, určite nenosím mikiny na zips zastrčené do najšitovejších gatí na svete a nechodím po ulici v klopkajúcich ortopedických drevákoch, ale napriek týmto neklamným znakom degenerácie mal ksicht úplne taký ako ja, čo bolo teda úplne na prd, takže som bol celkom happy, že sa hneď nasledujúci deň budem dekovať, ešte som hodil na FB 1 status, že v najbližších 4 týždňoch budem AFK, a ak ma uvidia klátiť sa po ulici a budem na 1. pohľad za debila, tak to nie som ja, ale 1 socka, ktorej, žiaľ, prúdi v žilách krv s podobnou genetickou výbavou ako moja, lenže to hovorím stále len o imidži, o 1. dojme, ktorý nemusí prezradiť všetko, o Jonášovi napríklad neprezradil, že je mrte väčší dement než vyzerá, lebo ak 12-ročný chalan úprimne a dobrovoľne považuje za zmysel svojho života fidlikanie na husliach, tak je drbnutý, čo teda Jonáš naozaj bol, lebo keď so svojimi fotrovcami prišiel k nám, tak sa hneď vo dverách spýtal, kde by si mohol zahrať, tak som ho hneď pratal do mojej izby, že si zahráme niečo na kompe, mal som najnovší The Last, alebo by sme si dali niečo z Tribal Dogs, lenže on by určite chcel hrať nejakú starú kravinu ako Tomb Raider: Fight in 3D s trápnou Larou Croft, ale ani to by nakoniec nebolo to brutálne najhoršie, najbrutálnejšie bolo, že Jonáš vôbec nemyslel hranie na počítači, on fičal na husliach, v momente ich vybalil a že „budem rád, ak sa vzdiališ, lebo ja musím cvičiť sám, aby som sa sústredil, ale keď chceš, tak ti ráno môžem zahrať niečo zo svojho koncertného repertoáru,“ na čo ja, že děkuji, již jsem blil, drahý môj pokrvný virtuóz.

Ešte by som mal povedať, že moja mama a auntie Eva, virtuózova rodička, sú 1-vaječníkové 2-ojčatá, čo asi vysvetľuje tú moju nešťastnú podobnosť s Jonášom DJ Sláčikom, a je to teda vážna haluz, keď niekto vyzerá ako vaša matka a má rovnaký hlas, lenže je to cudzí človek, ale ja už som túto schízu mal za sebou a bol som čiastočne imúnny, lebo auntie Evu som predtým už raz videl, zastavila sa u nás na zdvorilostnú návštevu niekedy pred cca 2 – 3 rokmi, keď zostúpila z hôr, aby niečo vybavila v down town of Bratislava, možno chcela kúpiť synovi nejaké extra struny, vlastne haluz je aj to, že sa ony — 2 sestry, navyše 1-vaječníkové 2-ojčatá takmer nestretávajú, ale o tom to všetko je, že moja mama a jej twinska sú si cudzie, anklíka Ivana, Evinho manžela, som dokonca videl práve vtedy 1. raz v živote, no a týmto úplne cudzím ľuďom ma fotrovci nasledujúci deň posadili do kára, nechali si toho ich virtuóza s úlisom, zatiaľ čo my sme vyrazili — smer ďaleký sever, as Nord as possible, kde by líšky dodnes dávali dobrú noc, ak by ich už všetky neboli dávno požrali medvede, pochopiteľne, s cudzími ľuďmi nemáte o čom hovoriť, takže po krátkom výsluchu ohľadom školy, pričom mi akceptovali 1 3-ojku na vysvedčení, a krúžkov, kde obdivovali, že sa učím programovať, no zároveň ma ľutovali, lebo budem musieť vydržať mesiac bez počítača, keďže oni také čosi v záhrade nepestujú, ba na moje zdesenie priznali, že v ich obci nie je ani net café, čím mi teda pekne stlačili náladu na absolútnu 0 na Kelvinovej stupnici, lenže to bolo všetko nič, oni sa totiž vopred určite dohovorili, že ma počas tej niekoľkohodinovej cesty naozaj vygumujú — a tu musím pripustiť, že podozrievam vlastných fotrovcov, že to bolo prekonzultované aj s nimi — čo sa im naozaj podarilo, vygumovali ma na mínus nekonečno, a to aj vďaka tomu, že začali celkom nevinne, akože je to veľmi dobre, že ma spoznajú, lebo veď sme predsa príbuzní and so on, potom — išli sme práve okolo Trenčína a obzeral som si ten hrad, vraj tam pred niekoľkými rokmi drbla skala a zabila nejakú ženu — sa ma auntie Eva spýtala, či viem, prečo ju a moju mamu museli vychovávať cudzí ľudia, čo ma inak trochu vytočilo, lebo moja mama by o ľuďoch, ktorí si ju osvojili — teda o babke Kajke a dedovi Tonovi — nikdy nepovedala, že sú to cudzí ľudia, ale toto som vtedy v aute nerozoberal, radšej som bol ticho, čo si uncle Ivan vysvetlil, akože teda som na to zvedavý, tak spustil, že moja mama a auntie Eva sa narodili v Skalke, v dome, v ktorom oni teraz žijú, čím mi nechtiac pripomenul, že aj ja tak trochu pochádzam z dediny, čo nie je na mape, terrible&horrible, ale on sa tým nevzrušoval, hovoril, že rodičia mojich starých rodičov boli najbohatší gazdovia v dedine, čo teda neznelo až tak zle, budem hovoriť, že som potomok najbohatších, nemusím dodávať, že gazdov, v 50-tych rokoch dokonca dlho odolávali komunistickým agitátorom a nechceli vstúpiť do družstva, čomu som veľmi nerozumel, ale podstatné bolo, že napokon do toho komunistického družstva vstúpili, no v 68. roku — tipol som si, že asi 20. storočia — zase vystúpili a začali súkromníčiť, a s nimi celá dedina, vtedy ho auntie Eva prerušila a spýtala sa ma, či viem, čo bolo v 68., tak som povedal, že najprv Dubček, potom Husák, obaja LOL, ale pochválili ma, no uncle Ivan nezabudol pripomenúť, že presne v tom roku sa narodila aj moja mama a auntie Eva, lenže po 68. roku prišiel 69., pokračoval uncle, na čo som si neodpustil poznámku, že presne to som si aj myslel a predpokladám, že po 69. nasledoval 70. (nebol LOL), uncle hovoril, že všetko sa vrátilo späť a moji starí rodičia a s nimi celá Skalka začali mať veľké problémy, zase na nich tlačili, aby vrátili svoj majetok do družstva, čo starý otec asi nechcel, no a jedno ráno ich našli mŕtvych, mne teda úplne ovisla sánka, len som sedel, čumel na ubiehajúcu krajinu a čakal, čo povedia, ale oni nič, a tak som sa napokon spýtal, či ich zavraždili, na čo auntie Eva potvrdila, že všetkých 3, ale mne tie jej počty nesedeli, tak som sa spýtal, kto bol ten 3., a ona, že ich starší brat, mal vtedy 12 rokov a mne vykĺzlo, že ako ja, po čom sa uncle Ivan opäť ujal slova, aby ma neušetril detailov, takže som sa dozvedel, že mojich starých rodičov a môjho 12-ročného strýka rozrúbali sekerami, celý dom bol zastriekaný, krv cez podlahu presiakla ako voda pri prietrži mračien a kvapkala v pivnici zo stropu, až tam vytvorila veľkú kaluž, no a keď som toto počul, tak mi fakt bolo na tyčku, lebo ja mám mrte silnú predstavivosť, takže som to videl pred sebou, zrazu bol v aute kandel a teplo, potil som sa ako kôň, skrátka musel som im povedať, nech zastavia, uncle Ivan chcel ísť až na najbližšie odpočívadlo, ale ja že ASAP, čo však on neakceptoval, tak som si otvoril okno a tyčkoval som za jazdy, možno to fŕkalo aj na auto za nami, lebo keď nás predbiehalo, tak šofér zúrivo trúbil, čo mi bolo 4, hlavne, že sa mi uľavilo, děkuji, již jsem blil, aj im sa asi uľavilo, že mi to povedali, lebo asi ½ hodiny bolo potom v aute úplne ticho, lenže ja nemám rád, keď niekto povie A a nedodá B, nech už to B je akokoľvek terrible-or-horrible, tak som sa spýtal, kto boli tí killeri, a oni na to, že sa prípad nikdy neobjasnil, vraj to mohol byť aj politický motív, teda že mojich starých rodičov a ich syna zabila eštébé, čo mi samozrejme nič nehovorilo, tak uncle vysvetlil, že je to skratka pre komunistickú tajnú políciu Štátnu bezpečnosť, ktorá mala veľký záujem, aby sa príklad roľníkov zo Skalky, ktorí vystúpili z družstva a začali hospodáriť sami, nestal vzorom aj pre iné dediny, auntie Eva dodala, že potom, ako z družstva odišiel môj starý otec, nasledovali ho všetci v dedine, lebo starý otec bol najbohatší a ľudia ho považovali za svojho vodcu, radili sa s ním, brali to tak, že on nesie zodpovednosť za celú Skalku, čo mi tiež neznelo najhoršie — mojich starých rodičov zabila CIA, lebo boli vodcovia gerily proti komunizmu, to som bral, ale potreboval som ešte vedieť, kde bola vtedy moja mama a auntie Eva, na čo auntie Eva pokývala hlavou, akože je to správna otázka, boli v tej istej izbe ako ich zavraždení rodičia, nemali ešte ani 1 rok, spali vo veľkej 2-kolíske, ktorú im vlastnoručne zmajstroval ich otec a čoskoro ju uvidím, majú ju odloženú na povale, vrahovia nepovažovali za potrebné zabíjať nemluvňatá, „asi nebol medzi nimi súdruh Herodes,“ zasmial sa uncle Ivan, čomu som teda vôbec nerozumel a pripadalo mi to vrcholne trápne, a možno aj auntie Eve, lebo ani ona nedala LOL, ale začala rozprávať o tom, ako ich dali do detského domova, no rýchlo si ich nejakí ľudia osvojili, malé decká je najlepšie osvojiť si, lebo ešte nemajú zlozvyky a môžete si ich vychovať, to viem aj sám, auntie hovorila, že až po 89. — zase nasledovala otázka uncle Ivana, či viem, čo bolo v roku 1989, na čo som odpovedal, že Havel, Budaj, VPN a OF, no nepriznal som sa, že sa už nepamätám, čo znamená VPN, a čo je OF som nevedel nikdy, teda po 89. sa ukázalo, že rozsiahle majetky, ktoré spravuje 1-notné roľnícke družstvo v Skalke, nie sú vlastnícky vysporiadané a tak začali hľadať majiteľky, boli to samozrejme dedičky zavraždených, tie bábätká, našli auntie Evu aj moju mamu cez ľudí, ktorí si ich osvojili, a až vtedy sa ony 2 u právnika 1. raz videli, obe boli dojaté, že sa na seba podobajú, a ako dodal uncle Ivan, je to fantastické, že sa podobajú aj ich synovia, „veď sú 1 krv“, usmiala sa auntie, ale mne bolo pri počutí slova krv zase na tyčku, dosť na tom, auntie Eva bola vtedy čerstvo vydatá za uncle Ivana, žila v Košiciach, a keďže na začiatku 90-tych rokov vraj vypukli problémy so získaním bytu za rozumnú cenu, rozhodli sa presťahovať do domu, ktorý jej patril, uncle Ivan bol zhodou okolností vyštudovaný hnojár, ja som samozrejme ani netušil, čo to je, len som dúfal, že to neznamená, že kydá hnoj, ale dozvedel som sa, že to je inžinier cez polia, dobytok a tak, no a títo dvaja manželia sa do rodičovského domu v Skalke nasťahovali, dohodli sa s mojou mamou, ktorá našťastie — našťastie pre mňa aj pre jej twinsku — so Skalkou nechcela mať nič spoločné, že jej postupne vyplatia časť majetku, aká jej patrí, o pár rokov sa im narodil Jonáš and so on, ďalej to už nebolo veľmi zaujímavé, lebo sa začali rozplývať nad talentom svojho virtuóza, ako im viacerí odborníci potvrdili, že taký sa rodí raz za 100 rokov a oni musia urobiť všetko, aby sa jeho talent naplno rozvinul a platia mu učiteľa a vozia ho na koncerty aj do Poľska a do Čiech a ešte aj oveľa rafinovanejšie prejavujú svoju obrovskú rodičovskú lásku and so on.

„Tak čo, pôjdeme cez Oravu alebo cez Kysuce?“ spýtal sa v Žiline uncle Ivan, na čo ja, že smer Kysuce a trochu som ich vyviedol z miery, keď som od Novej Bystrice vedel, kadiaľ ideme, poznal som vodnú nádrž naľavo od cesty, tipol som si, čo je tá Mrvová Kykula — a bingo!, no potom sme odbočili na úzku cestu, na ktorej by sa určite neobišli 2 autobusy, a vtedy som si všimol, že nemám signál na mobile, čo mi uncle Ivan potvrdil, že tu mobily neexistujú, ani oranžové, ani modré, ani ružové, tak som im povedal, že tá ich slávna Skalka nie je ani na mape, čo ich vôbec neprekvapilo, uncle Ivan sa dal do nudného vysvetľovania, že inej takejto dedinky niet, ľudia sa nehlásia ani k Orave, ani ku Kysuciam, sú takí svojskí, no tak to vám pekne ďakujem, pomyslel som si, uncle už rozprával o ťažkom živote poddaných v tejto hladovej doline, niet tu pracovných príležitostí, fabriky sú ďaleko, a polia ľudí neuživia, lebo minuloročnú úrodu chytila akási pliaga a tento rok to vyzerá podobne, ale je tu samozrejme, prekrásne a prišlo aj na medvede, v lesoch ich tu často stretávajú, ba i vlky, dodal so zdvihnutým prstom, na čo som sa musel spýtať, či sa tu zachovali aj tyranosaury (konečne dali LOL), ale uncle Ivanovi sa huba nezastavila, stále mlel o tunajšej prírode, aký čistý vzduch majú a z potokov by mohli piť, v zime 1,5 metra snehu, nie ako dolu v Blave and so on, pokračoval, až kým sme zrazu nevošli do prudkej zákruty, za ktorou bola už tá dedina, čo nie je na mape, odhadol som to na takých 50 chatrčí… no, niektoré boli slušne mohutné, ak by stáli v Bratislave, tak by vám za ne bez mihnutia oka vycálovali majland, pred niekoľkými domami postávali miestni neandertálci a zachmúrene na nás čumeli a teraz nezveličujem, fakt na nás zazerali ako na nepriateľov, možno sa rozšírilo, že sa dovalí týpek z Bratislavy, v ich jazyku z Blavy, tak im stúpol adrenalín, ale efektné bolo, ako tá dedinská cesta končila, viedla rovno k poslednému, najväčšiemu domu, pred ktorým sme zastavili a to bolo moje pôsobisko na najbližší mesiac, no zároveň to bolo aj miesto neobjasneného zločinu spred 10-ročí, ale na to som radšej nechcel myslieť, tak som sa snažil čeknúť okolie, zo susedného domu sa vytrepal akýsi starší chlap, prišiel k uncle Ivanovi, „myslel som, že sa už nevrátite,“ povedal, no neznelo to vôbec ako privítanie, skôr to bolo výhražné, uncle Ivan sa pokúšal usmievať a niečo trepal o horúčave v Blave a auntie Eva ma už pchala dnu.

Teta Eva urobila takú brutálne nechutnú obedovečeru na báze ekosurovín z vlastnej záhrady, a potom sme išli s uncle Ivanom kŕmiť a polievať, aby sa zase urodilo, aby zase auntie mohla uvariť niečo nechutné and so on, kolobeh života, hospodárstvo mali teda obrovské, len dvor a záhrada boli veľké minimálne ako golfový green, hotová farma — ovocné stromy, zelenina, zemiaky, sliepky, kačice, zajace, kozy, kravy, možno som niektoré z tých živočíchov nepomenoval presne, dokonca mali aj celkom slušný traktor, zadúfal som, že mi možno dovolia na ňom jazdiť, a vlastnili tiež všelijaké tie veľké vidličky a nože na rýpanie v pôde, lebo uncle Ivan ukázal na polia pod okolitými lúkami a lesmi: „to je tiež zväčša naše, zasiali sme toho roku hlavne jačmeň a ovos,“ a musím pripustiť, že v ten 1. deň ma to celkom bavilo, na všetko som sa vypytoval, ja totiž akceptujem prírodu, hoci nie som žiadny grínpisák, no uncle Ivan ma schladil 1 totálne brutálnou hláškou, „vidím, že ty by si bol lepší gazda než náš Jonáš, toho zaujíma len hudba,“ tak to teda congratulation, som väčší vidlák než super vidlák, samozrejme, uncle Ivan to myslel ako pochvalu, hoci okamžite sa začalo nové kolo chválenia Jonáša, že on do tejto dediny nepatrí, on je talent minimálne národného, možno európskeho formátu a oni pre jeho husle urobia čokoľvek, no našťastie sa otvorili dvere a auntie Eva nás zavolala na večeru, uncle nezabudol dodať, že dnes si večeru zaslúžim, lebo som mu veľmi pomohol, tak som si pomyslel, že ak bude zase niečo odporné, tak sa ozvem, že si zaslúžim lepšie, ale bola super čípoš domáca klobáska a ovčí syr, samozrejme, z neďalekého salaša, vcelku tasty&delicious, ujo Ivan si síce neodpustil kecy o tom, že mestskému človeku — to akože mne — najlepšie vytrávi po práci na čerstvom vzduchu, ale tieto dedinské múdrosti som sa už pomaly učil filtrovať, aby sa mi z ucha neprenášali do mozgu, bol som nastavený, že po večeri bude nasledovať telka, keďže sa tu živorí bez webu, ale TV nenasledovala, lebo prišiel čas na vážny rozhovor, čo ma teda fakt dorazilo, lebo potom, čo som sa dozvedel o 3-násobnej vražde, aký už len môže byť vážny rozhovor? No a nebol som ďaleko od pravdy, žiadali odo mňa, aby som neopúšťal dvor, spýtal som sa, či sú miestni magori takí nebezpeční, čo mi potvrdili, ale nakoniec z nich vyliezlo, že nechcú, aby sa v dedine rozšírilo, že majú návštevu, nech si len ľudia myslia, že som ich syn Jonáš, našťastie sa podobáme, tak ale to už som si nemohol odpustiť pripomienku, že toto je fakt haluz a že prečo by susedia nemohli vedieť, kto som, čo mi samozrejme nijako nevysvetlili, ale aj tak na tom trvali, že pohyb len okolo domu, „k plotu a späť ako zviera v ZOO?“ spýtal som sa a oni úplne natvrdovku, že áno, čím bolo povedané všetko — som vo väzení a nie je čo riešiť, hoci taký malý prison break by som možno dal.

Jasnačka, že hneď ráno to bolo len o tom, kadiaľ by som mohol nenápadko zdrhnúť, lenže to predbieham, lebo pred každým ránom býva noc a moja 1. noc v Skalke bola fakt strašná, lebo mi furt behalo po rozume, že tí neodhalení killeri spred 40 rokov môžu teraz znovu prísť, napäto som sledoval každý šuchot a zavŕzganie, aspoň 5-krát som vstal a pozeral z okna, či sa vonku niečo nehýbe, hoci auntie Eva ma pred spaním upokojovala, že toto nie je tá izba, kde zabili mojich starých rodičov a strýka, zabili ich za stenou, vo vedľajšej izbe, kde majú spálňu oni s uncle Ivanom, a ospravedlňovala sa, že nebudem spať v podkroví v Jonášovej izbe, lebo on si ju zamkol, čo musia ako rodičia plne rešpektovať, „lenže on spí v mojej izbe,“ nedal som sa, ale auntie mi položila ruku na plece, čo samozrejme neznášam, a dodala, že umelci sú iní ako my — teda napr. ona a ja — umelci sú zvláštni, majú svoje muchy, no túto noc som mal svoje muchy aj ja, lebo tá komnata hrôzy bola navyše fakt plná múch, asi tam popoludní auntie chcela vyvetrať a tie malé svine nalietali dnu, takže aj keď som už prekonal ten nechutný pocit, že vedľa sa vraždilo a liezol na mňa spánok, nejaká sviňa z čeľade blanokrídlovcov mi vždy zabzučala vedľa ucha, alebo sa mi dokonca začala špacírovať po líci, aby na mňa nakládla vajíčka ako na nejaký smradľavý shit alebo na mŕtvolu, bude sa vo mne hmýriť mrte červíkov, takže som nakoniec zaspal úplne zahrabaný pod tou ich hrubou a ťažkou perinou, ráno som sa zobudil spotený a unavený, nechcelo sa mi vstávať a keď som sa po raňajkách — praženica s hnusnou tvrdou slaninou, a vraj nebude z vlka slanina! — vytratil na dvor, tak som sa normálne vyvalil na kopu sena v šope — to slovo som sa deň predtým naučil a viem už, že šopa nemá nič spoločné so shoppingom — a na chvíľu som v tom sene zadriemal, čo sa mi nestalo od škôlkarskych rokov, a keď som sa prebral, tak bola vedľa mňa položená miska s úplne čiernymi višňami, aké za normálnych okolností milujem, ale bolo mi to hrozitánsky trápne, že dieťatko spinušká, tak mu pripravíme papanie, a keď sa zobudí do ružova vybúvané, napapá sa a jazýček bude mať čierny od višničiek and so on.

V podstate som akceptoval ich zákaz vychádzania, našiel som si síce 2 únikové cestičky za slobodou, 1. za šopou, stačilo sa vyšplhať na kopu dreva a preskočiť plot, 2. v ovocnom sade, kde som si všimol, že z konára najväčšej jablone sa dá celkom ľahko skočiť až za plot, aj som bol zo 3 razy vonku, ale nenadviazal som kontakt s miestnou falangou, len som sa flákal po okolitých lúkach, takže som si napokon povedal, že O.K., budem sekať dobrotu, dám občas little help smerom k auntie a uncle, lenže na 4. deň hneď ráno som si všimol, že v kríkoch za plotom sa krčí nejaká postava a máva na mňa, tak som k nej prišiel, bola to miestna horalka asi v mojom veku, ale značne retardovaná, pretože bola oblečená v šušňákoch-teplákoch a šitových teniskách z vietnamskeho trhu, ukázalo sa, že aj ona je zo mňa značne sklamaná, to 1. stretnutie bolo len o tom, že keď som prišiel k plotu, tak vykríkla: „veď ty nie si Jonáš“ a zmizla, ale mne bolo jasné, že sa vráti, čo sa aj stalo, o ½ hodiny ohlásila come back a hneď cez plot sa ma začala vypytovať, kto som a prečo som, ale ja som tieto otázky odignoroval a povedal som jej, nech ma čaká za tými kríkmi, čo majú malé bobuľky — „trnky“, vysvetlila — a konečne som použil svoju únikovú cestu č. 2 a o chvíľu som už bol pri nej, znie to akiste neuveriteľne, ale ukázalo sa, že táto osoba má vzťah s Jonášom! povedala to presne tak, ako keď má nejaká celebrita 5 minút pravdy v telke: „mám vzťah s Jonášom,“ na čo som ju upozornil, že ten úbohý chlapec nemá ešte ani 12 rokov a pedofília je ilegálna, na čo ona úplne vážne oponovala, že aj ona má len 12, takže sú si s Jonášom 1:1 a môžu ich zavrieť spolu, ale potom som ju nechal hovoriť, lebo títo lazníci a lazníčky pri kontakte s ľuďmi z vyspelejších civilizácií cítia neodolateľné nutkanie mlieť hubou, hoci musím priznať, že som veľmi nerozumel všetkým súvislostiam jej zmäteného monológu, vravela mi, že je Jonášova spolužiačka, cez školský rok chodieva do Skalky busový spoj a ten ich vozí do základky v Oravskej Lesnej, lebo tu v Skalke majú káro len Jonášovi rodičia, inak je tu v ostatných rokoch hrozná bieda, nedarí sa ovociu ani zbožiu, ako nazvala obilie, ľudia sú čím ďalej tým nespokojnejší, „a prečo sa neodsťahujete?“ spýtal som sa, ale ona len zhrozene pokrútila hlavou, pričom som si všimol, že vlastne nie je až taká škaredá, ako vyzerá, chcelo by to len krátky pobyt v civilizovanom prostredí plus nejaké bubáky na normálne šatstvo, povedala, že už musí ísť, ale chcela sa so mnou ešte stretnúť, aby sa dozvedela viac o Jonášovi, tak som jej povedal, že najbezpečnejšie bude, ak za ňou večer niekam skočím napr. o 21:30, čo ona zamietla, presnejšie, súhlasila s časom, ale rozhodne sa jej nezdalo bezpečné, aby som sa ja špacíroval po dedine, tak sme sa dohodli, že si dáme spicha na tom istom mieste, kde práve sme.

Priznávam, že som sa nevedel dočkať večera, izolácia je hrozná, celé popoludnie som pomáhal uncle Ivanovi, opravovali sme podivuhodné zariadenie ním označené ako mláťačka, veľmi nám to nešlo, lebo uncle bol strašne nervózny, stále dvíhal hlavu od roboty a díval sa smerom k ulici, ako keby niekoho očakával, ale nikto až do večera neprišiel, hodil som do seba večeru, opäť nechutnú a opäť na báze vlastnej lovecko-zberačskej produkcie, a sám som sa dekoval do izby, kde som musel urobiť celý rad opatrení typu naaranžovať veci pod perinou, aby to vyzeralo ako spiaci človek, zabezpečiť okno, aby zostalo otvorené, ale nebúchalo, and so on, keď som sa o ¼ na 10 zakrádal dvorom, nebolo mi všetko 1 a musím priznať, že ani nie z obavy pred odhalením, auntie Eva a uncle Ivan boli mäkkí, skôr som mal strach z tých vonku, veď medzi nimi stále boli neodhalení killeri, BTW, už som si vyrátal, že ak vraždili ako 20-roční, teraz by mali 60, takým dedkom by som určite zdrhol, lenže čo ak by som nemal šancu zdrhnúť, skočili by na mňa spoza stromu, hodili mi na hlavu sieť, sotili do hlbokej jamy, zastrelili ma and so on, povieval slabý vietor a v mesačnom svetle všetko vrhalo kníšuce sa temné tiene, takže čo si to nepriznať: skoro som sa posral od strachu, ale išiel som ďalej, keď som prišiel na miesto a akási studená ruka ma chytila za lakeť, vykríkol som, no bola to len ona, Jonášov vzťah, v bledej nočnej košeli vyzerala ako z Twilightu, dozvedel som sa, že sa volá Katka, prisahala mi, že o tom, že tu nie je Jonáš, ale ja, necekla ani slovo a uisťovala, že to nikomu z dediny nepríde ani na um, čo mi ale fakt netrhalo žily, potom som jej musel rozprávať, kde sa práve nachádza Jonáš, akí sú moji fotrovci, či majú radi hudbu, aká je izba, v ktorej jej vzťah spí, and so on, napokon zhodnotila, že je spokojná, lebo o Jonáša bude dobre postarané a už sa aj pratala, ani sa veľmi nechcela so mnou znova stretnúť, ale nakoniec som ju ukecal, že hneď na 2. večer na tom istom mieste a v tom istom čase.

Nasledujúce ráno sa mi zdalo, že auntie Eva má oči červené od plaču, ale nič som sa nepýtal, možno to na ňu došlo, keď majú ženy svoje kramáre, sú náladové, ale zvažoval som tiež, či náhodou nezistili, že som bol v noci za plotom, v zakázanej zóne, ale to by hádam neplakala, to by na mňa nakričali a vyhlásili by nejaké zákazy — ozaj, čo by mi asi tak ešte mohli zakázať? Tak som schválne trochu zaprovokoval, že či by ma neodviezli niekam, kde je signál, aby som mohol zavolať fotrovcom, aj oni by mohli hovoriť s Jonášom, ale uncle Ivan ma hneď dal dole, že teraz sa to nehodí, auntie Eva navrhla, nech ideme cez zadnú bráničku, mohli by sme vyjsť na kopec, ľudia hovoria, že odtiaľ sa dá telefonovať, hneď som sa spýtal, že ktorý operátor tam má signál, ale uncle zrušil aj to, vraj máme — akože on a ja — veľa roboty, lebo mláťačka je stále posratá, presne tak, povedal posratá, čo ma značne prekvapilo, lebo doteraz sa predo mnou vyjadroval slušne, inak mne je jasné, že každý občas vypustí nejaké vulgárne slovo a celá slušnosť je len o tom, že pred niektorými ľuďmi tieto slová nehovoríte, tak som vedel, že sa niečo deje, spojil som si to s tými červenými poplačovitými očami auntie Evy, tak som rozmýšľal, ako zistiť, vo co tady go, ale nedozvedel som sa nič, hoci som uncle Ivanovi kládol všelijaké tie otázky typu: čo je nové?, ako sa vám darí?, how do you do?, how are you? and so on, ale uncle ma zväčša vyslovene ignoroval, len precedil pomedzi zuby, že zo Štátnych lesov prepustili 2 chlapov, ktorí tam robili celé roky, majú rodiny a deti a teraz toto, nemal som odvahu spýtať sa ho, že čo jeho do nich, lebo som videl, že sa ho to nejako týka, a napadlo mi, že možno kvôli nim plakala aj auntie Eva a to by teda bola vážna haluz, lebo na Slovensku máme tuším nezamestnanosť 15 alebo 50 percent, tak to by mohla revať v jednom kuse, nehovoriac o tom, že v ďalších štátoch EÚ sú ďalší nezamestnaní a mimo EÚ ešte a ešte ďalší, nezamestnaných ako nasratých a všetci sú nasratí, lenže to som ani len netušil, ako blízko som k pravde, lebo večer aj Katka začala hovoriť o tých 2, ktorí boli minulý týždeň prepustení zo Štátnych lesov, vraj to v dedine už vrie, ľudia sú rozzúrení a ona si nevie predstaviť, čo sa môže stať, doteraz sa vždy mohli spoľahnúť na Jonášových rodičov, tí sa predsa prisťahovali z mesta, mali konexie, vedeli vybaviť zamestnanie, vždy všetkým radili, čo a kedy zasadiť, ako hnojiť, lenže minulý rok väčšinu úrody zničila tá pliaga a tento rok to bude ešte horšie, takže je šťastná, že Jonáš tu nie je, a potom si nechcela so mnou dohodnúť ďalšie stretnutie, hoci na 2. strane je pravda, že keď sme sa lúčili, tak ma pobozkala, na ústa!, ale hneď sa rozplakala, už sa stratila v tme, ale fňukanie som ešte počul.

„Pôjdem s chlapcom na kopec, nech zavolá domov,“ povedal uncle, ale tentoraz zase auntie bola proti, vraj inokedy, „kedy inokedy?“ spýtal sa uncle, ale auntie povedala len „nikam nechoďte,“ tak sme nešli, zato ona konečne vytiahla päty z domu, najskôr v záhrade úplne oholila 2 ružové kríky, odcvikla aj najmenšie púčiky, potom ich strčila do vedra a odkráčala, uncle mi povedal, že išla na cintorín, na hrob svojich rodičov a brata, „nemusela tam chodiť, ľudia zo Skalky sa o tie hroby vždy starali,“ dodal, na čo som neodpovedal, lebo som myslel len na ten signál na kopci, ale uncle asi vytušil moje úmysly, lebo povedal, že by to bola veľká náhoda, ak by tam bol signál práve od môjho operátora, čo bola síce pravda, ale práve preto ma to vrcholne sralo, tak som sa otočil a zaliezol som do domu, môžem sa vykašľať na jeho mláťačku, nech si ju opravuje sám, ja sa chcem vrátiť domov do Bratislavy, do Blavy, ak tak veľmi chcú, aby to bola Blava, nech sem príde ich fidlikant, ja tu namiesto neho nechcem byť, mne je jeho talent ukradnutý, ja sa pre jeho talent nechcem obetovať, obeda som sa skoro ani nedotkol a na večeru ma ani nevolali, teraz je skoro ½-noc, stojím pri okne a čumím na čierne siluety, ktoré sa pohybujú po temnom dvore, je ich fakt mrte veľa, 100? 150? asi sa tu zhromaždila celá Skalka, dokonca sa mi zdalo, že som v tme videl aj nejaké deti v nočných košeliach, možno by som mal otvoriť okno a zakričať, že nie som Jonáš, nech ma nechajú, :´-(, ale asi by mi neuverili, v tme sa rozdiely strácajú, tak tu len stojím a tlačím si k lícu mobil a bľabocem toto všetko, hoci viem, že nemám signál, ale čo ak predsa, PLS, čo ak ma niekto silný ako Lara Croft alebo hoci aj vykopávka Schwarzenegger započuje a príde a prebojuje sa do domu obkľúčeného zúrivými nezamestnanými chlapmi so sekerami, ktorí sa hnevajú na mojich pokrvných príbuzných, lebo ich nevedia vytiahnuť z toho shitu, kam sa dostali, ale týchto dedinských chlapov by ani vo sne nenapadlo, že by niekto fakt nadupaný prišiel po mňa a vytiahol by ma odtiaľto a v poslednej chvíli, keď už temné postavy tam dolu začínajú búchať na dvere, by sme sa zachytili lana spusteného z vrtuľníka a ten by začal stúpať, možno by sa ozvalo aj zopár výstrelov and so on and so on.

PRVÝ DEŇ NA UNIVERZITE

Moderné univerzity (od konca 18. stor.) sa od historických odlišujú najmä svojou organizačnou štruktúrou — sú rozdelené do fakúlt so špecializáciami na určité vedné oblasti.

(http://sk.wikipedia.org/wiki/Univerzita)

Aurel bol prvým dňom na univerzite očarený. Prechádzal budovou a čítal názvy katedier a oddelení. FILOZOFIA. ESTETIKA. KULTUROLÓGIA. HISTÓRIA. Odbory, o akých sníval, ho zrazu pozývali na semináre a prednášky. Na dverách pracovní boli uvedené konzultačné hodiny profesorov a docentov. Boli to presne tie isté mená, ktoré Aurel poznal zo stránok renomovaných kultúrno-spoločenských mesačníkov, kde nimi boli podpísané zásadné články a brilantné príspevky v polemikách.

Pred niektorými dverami posedávali na lavičkách, či len tak na podlahe, hlúčiky študentov v menčestrákoch a flanelových košeliach, ktorí vyzerali, akoby si na chvíľu odskočili z demonštrácie za záchranu dažďového pralesa. Chodby boli plné dievčat s dlhými vlasmi a cigaretami v rukách. Nezáväzný tón, akým rozprávali o zážitkoch z prázdnin, alebo si vymieňali skúsenosti o náročnosti voliteľných predmetov, Aurela vzrušoval.

Bolo tu všetko — vedy, ktorým sa chcel venovať, ľudia, ku ktorým by rád patril, ženy, aké túžil milovať.

Vynikajúci dojem na neho urobili aj pedagógovia, ktorí ho budú učiť v úvodnom semestri. Prvý deň ešte neprednášali. Objasňovali témy seminárnych prác, ktoré budú študenti odovzdávať až niekedy v polovici decembra. Niektorí decentne ironizovali o chybách v skriptách a nedostatkoch v učebniciach, iní rozhorčene poukazovali na nedostatok učebníc a chýbajúce skriptá vo fondoch knižníc.

Aurel si hneď prvý deň uvedomil, že to najpodstatnejšie, čo na univerzite zaváži, bude jeho vlastný názor. Treba si prečítať odporúčané pramene, ale treba ich hodnotiť kriticky a s odstupom. Odborný asistent v strednom veku, ktorý svoj imidž založil na hustej brade a upokojujúcom barytóne, si na túto tému aj zažartoval:

„Ja svoj názor mám a chcem, aby ste ho mali aj vy. Teda nie, aby ste mali ten môj názor, ale svoj.“

Študenti sa zasmiali a asistent pokračoval: „A nebojte sa prejaviť nesúhlas. My, starí, sme už zviazaní konvenciami a vzťahmi, a tak sa niekedy bojíme byť kritickí. Ja som napríklad nedávno písal recenziu na kolegovu monografiu. Musel som vyčítať tej knižke mnoho vecí, ale na druhej strane som sa nechcel kolegu dotknúť. Viete, ako som to vyriešil? Neuviedol som do tej recenzie ani názov, ani autora knihy, ktorú hodnotím.“

Aurel sa potreboval vymaniť zo zovretia predsudkov rodného mesta, chcel sa zbaviť všadeprítomného kontrolujúceho oka uzavretého spoločenstva. Byť sebou a dať to najavo. Univerzita mu namiesto potuchnutého vidieckeho zápachu konvencií hneď prvý deň ponúkla opojnú vôňu akademickej slobody.

V eufórii, ktorej sa oddával, takmer zabudol, že sa musí ešte zapísať do niektorej zo skupín seminára Štatistické metódy. Bol to jediný predmet, ktorého sa obával. Nikdy nemal rád matematiku. Presnejšie, nikdy nebol dobrý v matematike, preto ju nemal rád. Aurel dúfal, že Štatistické metódy sú jediným matematickým predmetom, s ktorým sa na fakulte stretne.

Katedra štatistiky sa nachádzala na najvyššom poschodí budovy. Na schodoch nestretol ani jediného študenta, chodba bola tichá a prázdna. Aurelovi sa zdalo, že tento kontrast v porovnaní so živou a tvorivou atmosférou ostatných častí budovy nie je náhodný. Vypovedá o postavení štatistiky na fakulte. Trpia ju tu ako nutné zlo. Štatistika je len mechanický nástroj pre podporu tvorivosti filozofov a sociológov, primitívna slúžka vyšších vied. Aurelovou úlohou na seminári Štatistické metódy bude potlačiť kreativitu. Stane sa zasa malým žiačikom, ktorý podľa jediného platného vzorca bude počítať príklad.

S takýmito myšlienkami konečne našiel nástenku, kde na jednom papieri veľkými písmenami stálo:

Štatistické metódy — povin. predmet 1. ročn. V každej skup. max. 20 štud.

„Kockaté hlavy,“ zahundral Aurel.

Koniec ukážky

Table of Contents

NA DRUHEJ STRANE / Strana A

Dedina, čo nie je na mape

Prvý deň na univerzite

NA DRUHEJ STRANE / Strana B