Zuzana Mojžišová

Genius loci

© Zuzana Mojžišová, 2013

Cover © Lenka Šturmankinová, 2013

Design & Layout © Michal Mojžiš, 2013

Slovak edition © Artforum, 2013

Vyšlo s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

Zuzana Mojžišová

Genius loci

Ukážka z elektronickej knihy

Pozná tú cestu ako vlastnú dlaň, prešla ju istotne vyše tisíckrát, ale teraz to je akoby prvý raz, toľko sa toho zmenilo. Čas sa nezadržateľne posunul. Už nie je malá, už je dospelá. Nie Jelenka, nie Lanenka. Jelena. Matka Ziny a Niny. Manželka Jozefova. Už nemá vo svetlých vlnitých vlasoch mašľu, biele podkolienky a sandáliky s remienkom. Má tmavý cestovný kostým, kabát, klobúk, topánky, v ktorých jej omŕzajú nohy.

Zima sa blíži ku koncu. Je po februári. Aj po Februári, po tom spred pár rokov. Okolo ešte kde-tu vidno i citno rany, čo zanechala vojna. Čo zanechala Vojna. Tak familiárne ju Jelena v duchu pomenúva, túto druhú.

Od stanice by mohla ísť na Senný trh iba krátko, trebárs aj po Rooseveltovej. Voľakedy to nebola Rooseveltova. Voľakedy nebol ani Roosevelt. Teda bol, len sa o ňom v týchto končinách nevedelo. Štrikuje uličkami, dôverne známymi, premkýna ju trpkosť i vzrušenie zároveň. Odrádzali ju, radili jej, aby sem nechodila.

Potrebovala sa uistiť, potrebovala svoje Mesto vidieť po Vojne a po Februári, potrebovala zakrútiť krkom veľkým nádejám o budúcnosti, pochovať ich v sebe a nad ich hrobom sa pokúsiť vzkriesiť trestuhodne živoriace malé nádeje.

„Naděje je důležitá,“ hľadel na Jelenu otec, keď u nich boli s celou rodinou naposledy na návšteve. „A právě proto bych do toho blázince dnes nešel ani za peníze. Je to pryč. Věř mi.“

„Vždycky jsi byla snílek,“ povedala na to Jelenina mama.

„Co tam chceš najít?“ spytoval sa Stoklík dcéry.

„Nevím. Nic. Něco. Všechno.“

Jelenine a Jozefove dievčatá sedeli na stoličkách pri velikánskom jedálenskom oválnom stole a sústredili sa, až im jazyky vypadávali z úst. Bolo im treba splniť úlohu, ktorou ich obťažkala stará mama Stoklíková – uháčkovať táááákú dlhú retiazku, až sa ňou bude dať obkrúžiť tá obrovská doska toho prekliateho stola.

„Teď je všechno tady,“ mávla pani Stoklíková reumou pokrútenou rukou na Jelenine deti. Jozef, ktorý až dovtedy postával bokom v rohu pri pondusovkách, sa s veselým úškrnkom presunul tam, kde svokrino gesto krivým ukazovákom zahŕňalo aj jeho. Jelena sa na manžela vďačne usmiala.

„Len je zvedavá,“ povedal Jozef. „Preto tam chce ísť.“

Úlohám od starej mamy Stoklíkovej sa nedalo vyhnúť. Aby vnučkám uľahčila prácu, ktorá sa im darila len pomaly a sťažka, dovolila im pridávať očko k očku na tej istej retiazke. A tak Ninka-Pinka predlžovala koniec retiazky a Zinka-Srnka jej začiatok.

„Vždycky jsi říkal,“ ozvala sa Jelena, „koukej dopředu, ale…“

„… nezapomeň se ohlížet,“ dokončil Stoklík a poopravil si okuliare. „Já vím. Pamatuju si svá velká slova. Zbytečná slova, jak tak tady koukám.“

Jelena vtedy vtisla mame na líce bozk.

„Jozef říká pravdu. Jsem jenom zvědavá.“

Zina s Ninou práve z celých síl naťahovali retiazku okolo stola. Nech robili, čo robili, ešte kúsok im chýbal. A tak očkovali ďalej.

„Hledám tečku. Aby to mělo konec,“ Jelena pozrela na svoje dievčatá, „když jim to budu vyprávět.“

„Tečku dělá smrt.“

„To znělo jak velká slova, drahoušku.“

Stíchli. Za iných okolností, v inom čase a na inom mieste by si mohli skúsiť pustiť rádio, nejakú peknú hudbu, dobrú správu. Lenže bolo výročie, a preto hrozilo, že zas budú dávať slučku: Občané, občanky, soudruzi, soudružky. Práve se vracím z Hradu od prezidenta republiky. Dnes ráno jsem panu prezidentu republiky podal návrh na přijetí demise ministrů, kteří odstoupili dvacátého února tohoto roku. A současně jsem panu prezidentu navrhl seznam osob, kterými má býti vláda doplněna a rekonstruována. Mohu vám sdělit, že pan prezident všechny mé návrhy, přesně tak, jak byly podány, přijal.

Zina s Ninou boli zmorené. Očká im slzili, že už ani na háčkovačku nevideli. Skúsili teda retiazku znova ponaťahovať. Ešte kúsok chýbal. Kúsoček maličký. Zina vrhla na tatka prosebný pohľad. Do diela sa vložili mocné mužské ruky, chytili konce retiazky, napli svaly a…

„Aha, aká reťaz!“ vykríkla Ninka.

„Teď ten stůl neuteče i kdyby chtěl.“

Jelena rozumela tým rodičovským odrádzaniam, ale nemohla odolať. Však ide len o domy, pár spomienok. Iba o ideály. Dcéry nechala doma, Madla sa o ne postará. Madla je presná ako hodiny. Niekedy si Jelena myslí, že dievčatá majú Madlu radšej ako ju, svoju mamu. Odplaší tú myšlienku. Poďakuje osudu za Madlu – nejde jej to ľahko, priznáva si.

Žida nestretáva žiadneho, a pritom ich tu voľakedy bolo… Na čísle desať mali Zahr a Szakmary veľkoobchod s koloniálnym tovarom; na čísle štrnásť mal Zipser hostinec; na čísle dvadsaťpäť Daniel Vogel fotografický salón; na čísle štyridsaťjeden mali Haden a synovia obchod s kávou, čajom, čokoládou, kakaom a orieškami. Ten obchod mala Jelena najradšej, krásne voňal, v ňom sa kupovali drobné čokoládové bonbóny a vlašské jadrá do mikulášskych vrecúšok, balievali ich s pani Moučkovou z Kostelca a neskôr s pani Árpádovou, Laciho-Maciho mamkou. Na päťdesiatjednotke mal Anton Leroch sklad štump a klobúkov, na päťdesiatpäťke Dorner predával linoleá, koberce a záclony; na päťdesiatšestke Helyei skladoval nábytok. Jelena si spomína, že tam Zojke vyberali novú posteľ, keď vyrástla z bábätka na dievčatko. Túžila po tej bielej s obláčikmi na peľastiach. Teraz ju majú v izbe Jelenine dcéry. Na čísle stoosemnásť bola Schiedlova jedáleň a na čísle stodvadsať Lichtingova špeciálna továreň na lacné čiapky a výstroje… A potom boli Belzec, Treblinka, Majdanek, Birkenau. A keď sa to skončilo, tak zas Leopoldov, Pankrác. Pankrác bez Serváca, bez Bonifáca. Všetko na kosť zmrznutí muži, ženy, deti.

Jelena ide zo stanice. Železničnej. Ako vždy, keď má čosi dočinenia s vlakmi, je napätá. Freudovo pole. Jej chorobná nervozita z vlakov korení v minulosti. Už dosť dávnej. Ešte bola maličká. Odvtedy je pri každej ceste v kupé aj o polhodinu včaššie, úpenlivo sleduje meniace sa nápisy na staničných budovách, vopred vie ich poradie spamäti, aby určite, isto-iste, stopercentne, zaručene, napevno a bezpochyby vystúpila tam, kde vystúpiť má. Prestupovanie z jednej vlakovej súpravy do druhej – horor. Fúka si do nepokojom a chladom skrehnutých rúk, šúcha si dlane jednu o druhú, nech sa jej rýchlejšie rozprúdi krv. V hlave jej ešte stále znie zvuk kolies na koľajniciach. Dum-dum, dum-dum.

Ktosi jej raz povedal, že to nie je dum-dum, dum-dum, ale do-mov, do-mov.

„Akože ideš domov. Chápeš?“

Bol to domov na dve desaťročia. Domov detstva uchovaného v pamäti a domov ranej mladosti.

Dve desaťročia… Málo? Veľa?

Do Košíc prišli z Prahy. Budovať republiku.

Aj vtedy bolo po vojne. Po Prvej. Tak jej v duchu hovorila. No… Voľakedy jej hovorila Vojna, lenže potom prišla Vojna, a preto tú prvú začala volať Prvá.

A bola polnoc, keď prestupovali. Čierna obloha.

Svetlá na perónoch nesvietili. V tme vyzeralo okolie strašidelne. Vlaky, olejovňa, depo, výhrevňa s vodárňou, vodojem, opravovňa, remíza. Ešte aj ten závorársky domček, okolo ktorého prefrčali, cez deň malebný ako z rozprávky, svietil do noci jednou petrolejkou a pripomínal oko horského Kyklopa.

Škŕŕk. Šuch. Škŕŕk. Šuch. Škŕŕk.

Odkiaľsi k nim doliehal zvuk lopát. Naberali špinu z lokomotívového popolníka a z dymnice a hádzali ju do popolnej jamy. Vyzerala ako hrob pre obludu.

Vlak sa sem celé dlhočizné hodiny trmácal cez Oderberg, Karwin, Teschen, Trzynietz, Jablunkau, Csaczu. Teraz sú v Zsolni. Naspäť pôjdu tou istou cestou: Žilina, Čadca, Jablunkov, Třinec, Těšín, Karviná…

Vlaky mali vybité okná.

Doktorka Stoklíková držala jednou rukou príručnú batožinu, druhou ruku šesťročnej dcéry, čo pod kožušinovou čiapkou skrývala plavé vlny a mašľu. Pani Moučková z Kostelca si vinula na hruď šťastne spiacu, v deke zababušenú Stoklíkovú najmladšiu – Zoju. Zojku-Zajku. A za ruku ťahala svoju malú Máňu.

Na peróne zúrila neuveriteľná trma-vrma. Hromada národa sa hore-dole pretláčala od vlaku k vlaku, ľudia do seba narážali, obchádzali kde-tu porozhadzované ufúľané vozíky na uhlie.

Na prestup mali len pár minút. Doktorka Stoklíková šla vpredu, pani Moučková z Kostelca poslušne klusala za ňou. Vlastne neklusala. Krok za krokom sa predierala, uprene sledovala doktorkin chrbát. Bez neho by sa stratila. Ľudia sa predbiehali, pokrikovali na seba, zhľadúvali sa, vrážali jeden do druhého, ani si nič nepovedali, len sa hrnuli za svojím cieľom, dnu či von, k správnemu vlaku. Lokomotíva vypustila bielo-sivý kúdoľ pary. Boli tu vagóny vyhradené pre vojakov, zdravých, ranených, umierajúcich.

Cez vybité okno vlaku bolo vidieť do kupé. Bolo vidieť mladú ženu v snehobielom oblečení s červeným krížom na prsiach. Skláňala sa nad dieťaťom, čo sa usádzalo na vedľajšie sedadlo. Pred staničnou budovou zastal rozhrkaný povoz, z rebriniaku ťažkopádne zliezol malý muž vo veľkom vojenskom kabáte a stiahol za sebou kufrisko previazaný motúzom. Aj namiesto opasku mal v gatiach motúz. Namiesto nohy drevenú protézu. Pohonič zacmukal na koňa a zmizli v tme. Motúzový muž sa terigal na perón. Jeho kufor sa bolestivo zaryl do stehna doktorky Stoklíkovej. Stretli sa im oči. Len na okamih. Vzápätí bolo všetko zabudnuté. Keď neskôr muža s drevenou nohou zaveje na východ, ešte sa stretnú.

Stoklíková a jej perepúť sa predierali do správneho vlaku. Motúz na kufri motúzového muža sa po chvíli v tom návale roztrhol. Na sekundu si to ani nevšimol, veko kufra sa v tej tlačenici neotvorilo hneď. Až onedlho sa vytvoril v dave kúsok prázdneho priestoru a z batožiny sa vyvalili vnútornosti. Celý majetok. Muž sa bezradne pozeral na skazu pod sebou. Pár kusov oblečenia, topánky, čosi zabalené v plátne… Ľudia sa tej spúšti netrpezlivo a nie vždy úspešne vyhýbali. Ktosi odkopol jednu rozšmatlanú bagandžu, našla si cestu pomedzi všetky tie nohy a prepadla z perónu na koľajisko. Akýsi chlapec zastal pri motúzovom mužovi. Spolu hľadeli na zem. Muž zapichol koniec drevenej protézy do plátnového batôžka a oprel sa o ňu celou silou. Chlapec dychtivo sledoval jeho počínanie vpadnutými očami, pod nimi mal kruhy, kožu fialovú od zimy. Špinavú tvár. Stretli sa im pohľady. Motúzovému mužovi a chlapcovi, čo sa pri ňom pristavil. Len na okamih. A nikdy to nebude zabudnuté.

Doktorku Stoklíkovú premkla obava, že toto teda nezvládnu. Stisla dcérkinu ruku.

„Au!“

Mamino zovretie nepovolilo. Jelenku mlčky vliekla ďalej.

Motúzový muž tlačil drevenú nohu do zeme, ani čo by ňou chcel vyvŕtať do batôžka i do perónu dieru. Vytiahol z vrecka kúsok chleba a podával ho chlapcovi. Ten lačne pozrel do mužovej dlane. Už-už siahal po skyve, ale potom zmenil rozhodnutie. Bleskurýchlo sa sklonil, zboku udrel do protézy. Motúzový muž sa pokúsil udržať rovnováhu, ale – márna snaha. Chlapec sa zmocnil batôžka z plátna. Dal sa na útek. Najprv sa tlačil cez dav, potom sa pustil šrégom cez koľajnice. Noc ho pohltila. Ani sa nemusel tak ponáhľať. Nikto ho nenaháňal. Motúzový muž si začal rukávom leštiť gombíky na vojenskom kabáte. Keď chlapec, celý udýchaný, o pár minút zistil, čo ukrýva ukradnuté plátno, oľutoval, že si nevzal chlieb.

Doktorka Stoklíková sa obzrela. Pohybom brady naznačila fučiacej pani Moučkovej z Kostelca, že nastal čas prebojovať sa do vlaku. Doktorka, napriek drobnej postave, vedela v rozhodujúcich chvíľach prejaviť prekvapivo veľa energie. Našla škáročku v hýbajúcej sa hradbe tiel a oprela sa do nej. Od dverí do vlaku ich delil sotva meter. Pani Moučková z Kostelca, vidiecky rozložitá a obalená sukňami, šla v tesnom závese.

Neďaleko odtiaľ sa dvom podarilo stretnúť. Dievčine a mládencovi. Padli si do náručia a tuho sa k sebe vinuli. Dievčine po lícach stekali slzy, mládenec jej čosi šepkal do ucha. Podľa pohybu pier sa zdalo, že stále dokola opakuje to isté slovo.

Doktorku Stoklíkovú premkol strach. Slabé slovo. Presnejšie: údes. Jej druhá ruka bola zrazu prázdna. Už v nej nebola ruka Jelenky-Lanenky.

Dav sa hýbal. Nezastaviteľne. Vpred i vzad. Odnášal Stoklíkovej dcérku ako morské vlny vtáčie pierko.

„Mamá! Mamá!“ kričala na smrť vyľakaná Jelenka.

Hrdlo jej zvierala smrteľná úzkosť. Počula mamino zúfalé volanie, ale nevidela ju. Všetci boli vyšší, všetko tam praskalo vo švíkoch. Aj Jelenkino srdce.

Ozvala sa píšťala a vzápätí húkanie. Znamenie, že vlak na východ bol pripravený na odchod. Do vozňov sa tlačili noví a noví ľudia. Vtisli dnu aj Stoklíkovú, Moučkovú z Kostelca a Máňu aj Zajku-Zojku.

Ktosi si leštil gombíky, ktosi rozdával bozky, ktosi ešte stále hľadal a nenachádzal, ktosi sa skláňal, ktosi sa usádzal, ktosi mizol v tme. Ktosi práve naposledy vydýchol v sanitnom vozni. Lokomotíva zahúkala druhý raz.

„Mamá! Mamááá!“

Popri vlaku kráčal výpravca. Zabuchoval dvere, ktoré ešte ostali otvorené. V ruke sa mu hompáľal lampáš. Videl v slepom okne dve ženy. Jedna z nich, tá mladšia, akoby sa pokúšala vyliezť von.

„Mamá! Mamááá!“

Kolesá vlaku sa začali pomaly rozkrúcať. Len tak zľahka. Ale už za okamih pôjdu rýchlejšie.

„Mamá! Mamááá!“

Jelenka kričala z plného hrdla, ale zdalo sa, že jej nikto nevenuje pozornosť. Potom tmu trošku rozrazilo svetlo z lampáša. Cítila na tele cudzie ruky. Dvíhali ju do výšky. Lampáš mala celkom pri tvári. Pálil ju. Letela nad davom ako vták. Rovno do slepého okna, z ktorého sa snažila vystúpiť akási bláznivo strapatá ženská. Pritisla si ju k hrudi.

„Jelenka, Jelenka moja, Jelenka-Lanenka!“ kvílila doktorka Stoklíková a hladila dcéru po vlasoch ozdobených mašľou.

Zojka-Zajka otvorila oči, zbadala pani Moučkovú z Kostelca a usmiali sa na seba.

Lampáš sa ešte nakrátko zastavil pri posledných rozškľabených dverách a výpravca ich vletku za jazdy zabuchol.

Dum-dum. Dum-dum.

Jelena sa preplieta dôverne známymi uličkami. Mesto je iné, než bývalo, hoci aj budovy stoja na tých istých miestach ako vtedy. Má tušenie, viac než tušenie, takmer istotu, že z nej posledné roky vytriasli dušu. Jej vlastnú z jej vlastného tela. Ostali ešte nejaké kúsky v telách iných, blízkych ľudí, ale… Bude sa už naveky sama v sebe cítiť len ako napochytro vždy znova a znova zlepovaná rozbitá nádoba?

Spomenie si na chvíľu, keď jej staršia dcéra Zina spravila prvý krok na rímskom Piazza San Pietro. Ninka začala chodiť v protileteckom kryte, v pivnici nemocnice, kde bol Jozef chirurgom. Sirény ohlásili začiatok náletu, utekala s deťmi dole, aj iní utekali, susedia z vedľajších domov, pacienti, návštevy, lekári, rádové sestry, pomocný personál. V tej trme-vrme si ani nevšimli stáleho obyvateľa tých podzemných priestorov, židovského medika, ktorého tam Jelena s Jozefom skrývali.

Jozef neutekal. Operoval postreleného nemeckého dôstojníka.

„Töte mich! Töte mich!“ kričal na Jozefa aj jeho sekundára.

Jozef si pomyslel, že keby bol vojak, tomuto dôstojníkovi by možno bez váhania vyhovel. Vzápätí ho začal zachraňovať. Kým skončili, bolo po poplachu. Nálet sa nekonal. Jozef začul z chodby Zinkino volanie:

„Tato, Ninka chodí!“

Vyšiel z operačky. Ešte bol čas, kým sa dôstojník začne preberať. Keď precitne a dôjde mu, že žije, keď si pre neho o pár dní prídu kumpáni v helmách, kumpáni, čo budú mať fatálne naponáhlo, keď ho budú niesť na nosidlách, namiesto poďakovania sa Jozefa zúrivo spýta:

„Warum hast du mich nicht getötet?!“

Nuž, Hippokrates.

Tie časy z Jeleny vytriasli dušu.

„Časy! Časy!“ kričal, vlastne chrčal ruský vojak ležiaci na Jozefovom operačnom stole slová ozdobené krvavými bublinkami, ktoré sa mu penili na perách.

Lekárov a sestier bolo v nemocnici čoraz menej, Jelena sa podujala, že Jozefovi pomôže. Ale priamo na mieste ju zachvátila panika, dospelá žena sa schúlila do klbka v rohu sály ako malé dievčatko, kolená si pritískala k brade a všetku energiu míňala na to, aby nekvílila.

„Časy! Časy!“

Ruský vojak mával rukami. Rukami od zápästí po lakte ozdobenými náramkovými hodinkami. Na ľavej ich bolo pätoro, na pravej štvoro. Ktovie, komu patrili? Ten vojak vie. Nohami nemával, teda tou jednou, čo mu ostala.

Jozef podal Jelene Erlenmayerovu banku naplnenú vodou. Namiesto pohára.

„Napi sa.“

„Časy! Časy!“

Skurvené.

„Musím začať,“ povedal Jozef. „Mala by si odísť.“

Jelena záporne pokrútila hlavou. Ostane. Až do konca si bude podchvíľou prikladať Erlenmayerovu banku k ústam, sŕkať vodu, a keď sa voda minie, tak bude sŕkať erlenmayerovský vzduch.

Jozef pristúpil k zranenému. Pokúsil sa popruhmi mu pripútať ruky o okraj stola. Hodinky na vojakových zápästiach zavadzali. Jozef ich začal jedny po druhých rozopínať.

„Časy! Časy!“

Vojak sa bránil, mával rukami.

„Časy! Ča…“

Ochabol zmorený márnym bojom o svoje bojové trofeje. Jozef mohol začať operovať.

Kohože boli všetky tie hodinky? Vojak to vedel, Jozef tušil. Boli tam sami. Rus vo vážnom stave a v bezvedomí, nevnímajúca Jelena… A Hippokrates.

Voľakedy nebola Jelena rozbitou nádobou. Bola vrkočatou dievčinkou, ktorá si drala sandálky na uliciach, po ktorých práve prechodí, na chodníkoch, na tejto Hlavnej. Nie je tam priveľmi rušno. Možno preto, že sa to tu teraz volá Leninova trieda. Pri nej Dóm. Dóm je stále veľký. Aj ich dvor sa jej bude ešte stále zdať veľký? Pred dospelými sa veci z detstva zmenšujú. Ten dvor – to bol celý jej svet. Na akej ulici je teraz ten dvor? Ten jej milovaný blázinec?

Vždy vchádzala dnu zadným vchodom. Rada prešla cez park. Zakaždým sa to tam hemžilo ľuďmi. Vnútro bolo od vonkajška oddelené múrmi. Dnu sa dalo vojsť vstupnými vrátami v hlavnej budove alebo zozadu, kde bola v múre brána. Počas dňa bývala dokorán otvorená, bariéru medzi vnútrom a vonkajškom tvorila iba závora s kovovým ramenom a pevným plôtikom, aby sa nedala podliezť. Pri závore stával Štefánko. Územčistý chlapík s trhanými pohybmi a smutným úsmevom. Mal drevenú nohu, nijakú minulosť a zvyk leštiť si rukávom gombíky na vojenskom kabáte. Nepôsobil prísne, len akosi zvláštne. Stačilo. Pri vykonávaní svojej práce nikdy nemal problém. Pustil len povolaných. Nepovolaným bol do dvora vstup zakázaný. To sa mlčky a všeobecne rešpektovalo. Štefánkovi ani myš neprekĺzla, leda žeby bola povolaná.

Štefánko skoro nikdy nerozprával. Netvoril vety, vyjadroval sa len v osamotených slovách, tak tri-štyri za deň povedal. Vedel ich iba zopár. Zväčša mená ľudí. Wagner, sekretár primára Stoklíka, mu vždy povedal, koho môže vpustiť a koho nie, a bolo. Tomu Štefánko rozumel. Ochraňovaniu svojich. Hovoril iba vtedy, keď sa veľmi tešil alebo ho niekto veľmi naštval. Slová mu vychádzali z nevyjazdeného hrdla dosť ťažko. Kým sa predrali von, zbublaveli. Ak bol niekto v tej chvíli nablízku, zvykol sa strhnúť. Keď svietilo slnko, Štefánkove gombíky hádzali do sveta veselé prasiatka.

Na čelnej strane územia, ktoré mal Štefánko na starosti, stála hlavná budova obrátená tvárou k Sennému trhu. Ešte začiatkom devätnásteho storočia vyzval z podnetu cechov mešťanosta Ján Tülop verejnosť na zbierku na stavbu všeobecnej nemocnice. Mesto prispelo stavebným materiálom a pozemkom. Onedlho bol položený základný kameň. V prospech zbierky sa dlhý čas konali všakovaké podujatia. Divadlo prispelo výnosmi z hojne navštevovaných frašiek i vážnych predstavení. V grófskej záhrade sa konali veľkolepé ohňostroje. Usporadúvali sa koncerty, predvádzali operné kusy. Ale objem zbierkovej základiny napriek tomu rástol len pomaly, preto pomaly rástla aj stavba. Trvalo vyše pätnásť rokov, kým mohol špitál prijať prvých pacientov.

Bola to budova dvojkrídlová, rozľahlá, trojpodlažná. V tvare pretiahnutého hranola. Do každého krídla viedlo schodisko. Zvonka vyzerala budova menšia, ako pôsobila vo vnútri. Na prízemí bola kuchyňa a jednoizbové bytíky ošetrovateľov. A primárova pracovňa. Na prvom poschodí bolo nepokojné ženské oddelenie, primárov byt a vyšetrovne. Na druhom poschodí zas nepokojné oddelenie pre mužských pacientov a ordinácie. Miestnosti v prostriedku, tie nad vstupnými vrátami, slúžili pre návštevy. Niekedy niektorú z týchto miestností pretvorili na kaplnku. A bola omša.

Z každého konca hlavnej budovy sa kolmo ťahali nízke prístavby – dielne, práčovňa, sušiareň, kotolňa. Dvor uprostred nich bol vysadený trávou, agátmi, gaštanmi. Napravo za kotolňou bola súkromná primárova záhrada, za dielňami väčšia záhrada pre ošetrovateľov a pacientov. V nej bol bazénik s čiernymi mlokmi. A ešte stajňa s koňom Homérom. Na protiľahlej strane dvora bol Domeček, tak sa hovorilo baraku, kde v rozľahlej spálni bývalo desať-pätnásť pracujúcich, čiže pacientov-mužov, zväčša v strednom veku, mocných, ktorým diagnózy dovoľovali pracovať, pomáhať, ale neumožňovali im žiť vo svete za vysokým ochranným múrom. Aj Štefánko bol pracujúci. Aj Cap. Aj Skaliský. Dokonca aj Herz. Tesne pri závore bola k Domečku prilepená Štefánkova vrátnická búdka. Pre prípad krupobitia. Inak stával vonku.

Keď sem primár Stoklík hneď po prvej vojne došiel, z jedinej chodby viedli oboma smermi dvere do malých izieb, neúčelných, špinavých. Kúpeľní nebolo. Záchody s núdzovým splachovaním smrdeli po celej budove. Jedna vaňa umiestnená v predsieni do kuchynky slúžila celému poschodiu. Všade liezli šváby, rusy a ploštice. Pacientmi prepchaté izby, primitívne piecky, nie vždy fungujúce, holá drsná cementová podlaha, nevzhľadné slamníky na posteliach…

Potom prišiel primár a pustili sa do práce. Budovali republiku. Aj tú svoju malú republiku uprostred tej väčšej povojnovej. Bolo treba zabudnúť na diplomy z Zürichu a Ženevy, na odborný život v centrách vzdelania, na stretnutia so Sigmundom Freudom, bolo treba sa na pár mesiacov stať stavbyvedúcim. Aby boli veci ako-tak pripravené, kým dorazí rodina. Potom sa hľadal personál – to bolo ťažké. Potom pacienti – to bolo ľahké. Vznikal ústav prvý svojho druhu v republike, stal sa príkladom pre zakladanie iných nových liečební. Územie obkolesené ochranným múrom, krajinka s pravidlami, ktoré dávali zmysel, liečili, smerovali vpred. Vonku číhalo nebezpečenstvo, dnu bolo bezpečne.

Keď o niekoľko týždňov prišli doktorka Stoklíková s Jelenkou, Zojkou, pani Moučkovou z Kostelca a jej malou Máňou, pán Moučka z Kostelca práve vymaľúval primárovu novú pracovňu. Objal si ženu a na chrbte jej zanechal zabielené odtlačky svojich dlaní. Lepšie je mať biele dlane než krvavé. Pán Moučka z Kostelca by o krvavých rukách vedel rozprávať. Rovnako ako všetci ostatní českí demobilizovaní vojaci, legionári, ktorých sem zavialo. Tvorili ľudskú kulisu Lanenkinho detstva. Aj Wagner. Aj Kníže. Aj kuchár Slavík či skladník Skladník. Celé mesiace sa trúsili do blázinca vyvrhnutí pokazeným žalúdkom poblázneného sveta. Oáza za múrmi sa ešte iba budovala. A nešlo to priamočiaro.

Vonku napríklad číhalo nebezpečenstvo v podobe obsadenia Mesta Bélom Khunom. Stoklíkovci museli na niekoľko mesiacov odísť. Pán Moučka, za vojny primárov pucflek, vskutku príčinlivý tvor, vybavil, aby na slepú koľaj električkovej dráhy, ktorá končila pri blázinci, pristavili vagón. Tam naložili všetok rodinný majetok. Doktorka Stoklíková s deťmi nastúpila do posledného vagóna posledného vojenského transportu, čo odvážal ranených z frontu prvej svetovej vojny do vnútrozemia. V ambulantnom vozni doktorka ošetrovala, operovala, vyberala guľky, dávala narkózy. Až priveľmi súcitila so zranenými vojakmi. V napätí sa rozkričala na Jelenku a malú Máňu Moučkovú, lebo sa v jednom kuse – akoby nevideli, čo sa okolo nich deje, toľko krvi a tak – dohadovali, ktorá má lepší výhľad z okna idúceho vlaku. V Ľubochni, kde prečkali, kým sa dejiny zas-raz vybúria, bolo dobre. Ako v impresionistickej olejomaľbe. Kúpeľné mestečko, verandy, slnečníky, dámy v bielych šatách, smotánka zo širokého-ďalekého okolia. Keď sa všetko utíšilo, Stoklíkovci sa mohli vrátiť do blázinca. V jednom zo zamrežovaných okien stála pacientka z rozstrapatenými vlasmi a lalákala melódiu Internacionály, ako sa ju naučila od maďarských vojakov. Lanenka tú pieseň vtedy počula prvý raz, ale zďaleka nie posledný… Ej, hor sa, sveta proletári, ej, hor sa, hladom mučení! Už nášho hnevu sopka žiari, to bude výbuch posledný. Rozboríme sveta starý základ…

Napokon rozborili. Takmer do poslednej tehličky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4