Zahrajme sa na neveru (ukázka)

Tomáš Beník

Copyright:

Autor: Tomáš Beník

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-537-8 (ePub)

978-80-7512-538-5 (mobipocket)

978-80-7512-539-2 (pdf)

1

„Vítame všetkých televíznych divákov v našej relácií Silvester 2014! Taktiež tu vítam všetkých hostí, ktorí prijali...“

Silvester. Už zase. Človek, tak ako vždy, sa rozlúči zo starým rokom, aby o polnoci, za zvuku a svetelných efektov čínskych výbušnín, privítal so šampanským v ruke ďalší rok s veľkým presvedčením, že bude lepší ako ten predchádzajúci. Tiež som mala takýto názor až do Silvestra tohto roka. Tento rok bol totiž niečím výnimočný. Udalosti, ktoré sa udiali, ma prinútili dúfať, že aj napriek ich šťastnému vyvrcholeniu pretrvá tento perfektný stav aj naďalej.

„Zlato, poď ku mne!“ zavolal na mňa môj manžel z pohovky.

Konečne ma vytrhol z mojich myšlienok. Uvedomila som si, že stojím pred televízorom a môjmu mužovi bránim v pozorovaní programu. Neostávalo mi nič iné, ako si k nemu sadnúť. K môjmu takmer stratenému pokladu. K tridsaťpäťročnému fešákovi s vypracovaným telom a hnedou hrivou, vždy česanou dozadu. Jeho nádherná tvár však bola na čas znetvorená modrinami. Moje telo sa ocitlo hneď vedľa jeho. Objal ma za ramená svojou pravou rukou. Keby na nej ešte nebol obväz, ani by som nepovedala, že bola pred pár dňami vykrútená.

„Chceš šampanské?“ opýtal sa.

„Teraz nie. Ale víno by mi padlo.“

„Červené alebo biele?“

„Červené.“

Vstal z pohovky, prešiel okolo stola, a zamieril na chodbu. Volá sa Milan. Pre niekoho celkom obyčajné meno, avšak pre mňa znamená celý môj svet. Takmer sa mi ho podarilo stratiť. Kto by potom zahnal moje zúfalstvo? Kto by ma mohol ešte milovať, ak nie on?

Teraz viem, že spomienky, ktoré by mali byť človeku skryté, sa vždy v pravý čas vyjavia v celej svojej sile. Moja pravá dlaň pretrela modré oči. Ako keby sa snažila z nich zotrieť tie spomienky, premávajúce sa pred očami.

„... a teraz si spomenieme desať najsmiešnejších okamihov tohto roka!“ ozval sa moderátor z televízie.

Ten zázračný predmet japonskej výroby ma zbavil tých myšlienok. Ďakujem mu z celého srdca!

„Tak som našiel nejaké Bordeaux. Môže byť?“ opýtal sa, keď sa zjavil predo mnou s fľašou v ruke.

„Samozrejme.“

Ani na okamih nezaváhal. Zobral vývrtku a za pár sekúnd otvoril s pokojom Angličana fľašu. Najprv nalial mne, potom sebe.

„Tak na čo si pripijeme?“ opýtal sa, keď sme obidvaja držali poháre s vínom.

„Na nás, môj najdrahší!“

„Máš pravdu. Na nás,“ odpovedal a jemne štrngol svojim pohárom o môj.

Znova sedel vedľa mňa, znova ma objal. Znova som si odpila, no potom môj pohár smeroval na sklenený stôl pred nami. Moje oči sa znova pozreli naňho. Elegantné čierne nohavice, fialová košeľa... aspoň doma by sa mohol normálne obliecť. Potom sa moje oči zastavili na mne. Modré, úzke šaty, končiace pár centimetrov nad kolenami, s veľkým výstrihom. No dobre, ani ja nie som oblečená v domácom. Znova ten pohľad naňho. Spomienky, ktoré pred pár sekundami zmizli, sa znova objavili. A tentoraz ich nepreruší nič...

2

Všetko sa to začalo 21. marca. Konečne nastala jar, aj keď teplomer a počasie za oknami nášho luxusného bytu hovorili niečo iné. Sneh, teplota pod nulou. Úplné jarné počasie. Nervózne som sa pozrela na hodiny na stene. Zistenie času vyvolalo vo mne ešte väčšiu nervozitu. Bolo pol piatej. O piatej máme byť na oslave narodenín mojej sestry, a môj manžel zase mešká. Kde môže byť? Čakám ho už o tretej. Keby som nemala auto v servise, moja nervozita by neexistovala. S manželom by som si to vybavila potom. Aj tak by mi povedal výhovorky v štýle „...mali sme poradu,“ alebo „... mal som dôležité jednanie.“

Mal by si už konečne vymyslieť inú výhovorku. Každá žena by ho začala podozrievať z nevery. Už aj mňa pochytili takéto myšlienky. Ale stále mu verím. Vždy ma niečím presvedčí. Raz je to luxusnejšia večera, inokedy výlet... A tak ďalej.

Zrazu zarachotili kľúče vo vchodových dverách.

„Miláčik, som doma!“ ozval sa jeho sladký hlas v predsieni.

„Kde si bol?“ zaznela moja otázka s hlasom policajnej vyšetrovateľky.

„Kde by som bol... V práci! Mali sme zasadanie.“

A je to tu opäť! Od tejto chvíle moja dôvera v môjho manžela klesla o desať percent. Avšak podozrenie, že má inú, vzrástla o dvadsať percent. Pozrela som sa do zrkadla. Moje oči uvideli nádhernú, mladú ženu s dlhými hnedými vlasmi, voľne zakrývajúcimi ramená, v tmavozelených šatách po kolená. Žeby takúto ženu podvádzal? To sotva...

Zrazu sa objavil za mnou a pobozkal ma na krk. Najprv som sa mierne zľakla, no napokon ma jeho umenie zvádzania donútilo nechať ho pokračovať v jeho činnosti. On však prestal a pozrel sa do zrkadla.

„Si nádherná,“ povedal svojím sladkým hlasom.

Otočila som sa a moje ruky jemne objali jeho šiju. Nasledoval bozk na pery.

„Ako si sa mal v práci?“

„Výborne! Ozaj. Niečo som ti priniesol.“

Vytrhol sa z môjho zovretia a smeroval znova na chodbu. Po chvíli sa vrátil s kyticou ruží.

„Tie sú nádherné. Ľubica bude mať radosť,“ povedala som s úsmevom.

„Nekúpil som ich tvojej sestre. Tie sú pre teba.“

„Vážne?“

„Áno. Sú tvoje.

Prestala som ho podozrievať z nevery. Začínam prekypovať šťastím. Tak u ženy je normálne, že sa nálady zmenia z minúty na minútu.

„Idem ich dať do vázy.“

„To by si mala. Aby neuvädli. Potom môžeme vyraziť.“

„Dobre, že si povedal. Mali by sme sa poponáhľať.“

Rýchlo som schmatla prázdnu sklenenú vázu zo stola a utekala do kúpeľne. O chvíľu už stála váza s ružami na stole v obývačke. Také boli nádherné. Nemohla som od nich odtrhnúť zrak.

Vtom mi niečo preletelo hlavou. Tak dlho mi žiadne kvety nekúpil, a zrazu mi prinesie veľkú kyticu?

Predsa mi ich priniesol mi ich z lásky. Alebo nie? Takéto kytice však prinášajú chlapi len v tom prípade, keď si chcú vyžehliť nejakú neresť, ktorú spôsobili svojej manželke. Je to predsa všeobecne známy jav, známy len nám, ženám. Je to jednoduché. Taká hra na manželkinu psychiku. Ich nežnejšia polovička, okúzlená takým darom, nepríde na nič, a oni s čistým svedomím môžu páchať ďalšie neresti... Čo ma to napadá? To by mi nikdy neurobil. Veď len mňa miluje! Dokonca mi to sľúbil pri oltári!

Pozrela som sa na svoj svadobný prsteň. Slzy sa mi začali tisnúť na očiach. Z posledných síl ich zastavila moja vôľa. Veď nemám žiadne dôkazy o jeho nevere. Pokiaľ ich nebudem mať, tak manžel mi nie je neverný a hotovo. Nebudem ako tie hysterické potvory, prenasledujúce svojich manželov na každom kroku.

„Miláčik, čo sa deje?“ prerušil ma z myšlienok Milan.

„Ale nič. Len obdivujem tie ruže.“

„Mali by sme už ísť,“ poznamenal.

„Hej. Už ideme.“

Prišla som k nemu. Usmial sa na mňa.

„Trochu si ťa upravím.“

„Ale veď vyzerám perfektne.“

Aj vyzeral. Drahý oblek. Drahé poltopánky. V jeho zamestnaní je oblek ako uniforma.

„Ukáž! Golier máš trochu rozhádzaný.“

„Čo? Nie, nie. To je dobré, to...“

„No tak! Nech vyzeráš ako...“

Stačil mi len jeden pohľad. Len jedno mihnutie okom, plus tá šmuha od rúžu na golieri jeho košele, nepatrne pripomínajúca pery, a všetky pochybnosti sa do bodky naplnili. Všetko zrazu vražedne sedelo.

„Čo to je?!“

„Ja ti to vysvetlím...“

Prásk! Silno zaznela facka na jeho líci. Úder bol taký silný, že si Milan, inak silný chlap, sadol na pohovku.

„Ty neverná sviňa!“ zakričala som naňho.

„Upokoj sa, prosím ťa! A nekrič!“ prosil ma Milan.

„Nech to počujú všetci! Nech počujú, ako sa ťaháš s nejakou štetkou za mojim chrbtom!“

Milan prudko vstal a schytil ma za ruky.

„Upokoj sa!“

„Pusti ma, ty sviniar!“

„Ja som ti nebol neverný!“

„Nie? Mohla som to tušiť! Stále si prichádzal domov neskoro. Stále si sa vyhováral. A teraz toto!“

„Ja ti to...“

„Nič mi nevysvetľuj!“ zaznel môj ukričaný hlas cez celú bytovku. Odišla som do našej spálne. Dvere za mnou sa silno zabuchli. Slzy, doteraz zadržované, vytryskli ako dva rozvodnené potoky, a rozmazali čiernu farbu z mojich rias po celej tvári. Ľahla som na posteľ a plakala. Prišlo totiž kruté uvedomenie. Celý môj harmonický svet sa zrútil ako domček z karát.

3

Na oslavu narodenín mojej sestry som nakoniec išla bez manžela. Ten smrad, dúfam že bude už čoskoro exmanžel, mi aspoň nechal kľúče od svojho auta na stole a sám odišiel. Je mi jedno, kam.

Cestou manželovým čiernym BMW som sa dala trochu dokopy. Predsa len, cesta z Bajkalskej ulice do Záhorskej Bystrice trvá nejakú tu minútu. Meškala som len päť minút, čo bol na moje pomery veľký úspech.

Cestou ma ale chytali čudné myšlienky. Naozaj ma môj manžel podviedol? Nebolo všetko unáhlené? Ale ako by sa čistou náhodou vzal rúž na jeho košeli? Buď je totálne nešikovný, čo je fakt, alebo mu ho tam vtisla nejaká fľandra, keď ho bozkala po krku. Ale to by mal aj krk od rúžu. Žeby si tu jedinú škvrnu na košeli nevšimol? Blbec jeden...

Ešte šťastie, že sa moje premýšľanie vždy vypne v ten správny čas. Keby sa nevyplo, musela by som prechádzať cez niekoľko okolitých ulíc, aby sa moje auto opäť zjavilo pred domom, kde býva moja sestra. Iní ľudia by sa dokázali otočiť na konci ulice alebo na najbližšom voľnom parkovacom mieste, ale toto nie je môj prípad. Sama sa čudujem, ako sa mi pred pár rokmi podarilo prekľučkovať s autom pomedzi kužele, zaparkovať a dostať vodičák. Asi to bolo tým, že policajt bol zaneprázdnený telefonovaním a inštruktor mojim výstrihom. Tak som si šťastne odpovedala.

Na oslave nechýbali, samozrejme, otázky na môjho manžela. Mám sto chutí zakričať, že ma podviedol, ale ovládla som svoje pudy a s úsmevom odpovedala na otázky. Len moja sestra na mne cítila, že je niečo v neporiadku. Vždy vycíti, keď visí vo vzduchu problém. Ja to dokážem vycítiť tiež. Je to dar, ktorý máme len my dve rozvinutý viac, ako ostatní.

Keď už oslava dospela do bodu, v ktorom všetci hostia sedeli, popíjali, pozerali televízor, nudili sa, využila Ľubica príležitosť a zavolala ma do kuchyne.

Keď som sa zjavila v kuchyni, schytila ma za ruku a odtiahla ma do spálne.

„Tak čo sa deje?“

„Čo by sa malo diať?

Pre túto blondínku so zelenými očami som ako otvorená kniha. Nemalo zmysel zapierať.

„Nie. Ja neviem, či ti to mám povedať.“

Chytila ma za rameno.

„Povedz mi to. Neboj sa.“

Znova mi začali tiecť slzy z očí.

„Preboha! Tak čo sa deje? No tak!“

„Milan ma milenku!“ vyhŕkla som rozplakaným hlasom ako malé dieťa.

„Tak toto ti urobil? Hajzel jeden hnusný...“ povedala prekvapene a objala ma. „A ako si na to prišla?“

„Vieš, už dlho som rozmýšľala nad tým, prečo chodí z práce neskoro. Stále samé výhovorky. Ale ešte stále som mu verila. Dnes som však našla rúž na jeho košeli...“

Plač mi znemožnil ďalšie rozprávanie.

„A odkedy chodil tak neskoro?“ spýtala sa a utrela vreckovkou slzy z mojej tváre.

„Asi od začiatku tohto roka.“

„Tri mesiace? Ten jeden drzý, nafúkaný...“

Vtom sa zjavil v izbe jej manžel. Menší, trochu širší, so širokými ramenami a mocnými rukami, ale inak veľmi vtipný a veselý človek. Mal na sebe čierne tepláky a zelené tričko.

„Čo sa stalo?“

„Ale nič, macko,“ odpovedala moja sestra.

„No, nebudem sa do toho miešať. Len som sa prišiel pozrieť, že kde si, lebo chceme otvoriť ďalšiu fľašu a čakáme len na najkrajšiu oslávenkyňu,“ oznámil s úsmevom.

„Hneď tam prídeme,“ povedala Ľubica a poslala mu božtek. On jej bozk opätoval a opustil nás.

„Jarko je právnik. To predsa vieš.“

„Čo? Nie...“ zaznel môj plačlivý hlas, spúšťajúci ďalšie potoky sĺz.

„Tak sa vyplač. Na niečo prídeme. Uvidíš. Ak budeš chcieť, môžeš byť teraz u nás. Máme voľnú jednu izbu.“

Tak toto nie! Nebudem sa pred tým chrapúňom schovávať! Toto jej aj poviem.

„Nechcem sa pred ním schovávať...“

„Schovávať? Prečo schovávať? Napadlo mi, že by bolo lepšie, keby si dnes spala u nás. Pretože keby si spala vo svojom byte, mohlo by to mať pre teba zlé psychické následky. Už veľa žien som musela od tohto liečiť. A on? On by ťa už nemal zaujímať. Keď chce, nech si ide za tou svojou mrchou! Asi za ňou išiel, čo?“

„Ja neviem. Je mi to všetko jedno. Pre mňa už neexistuje!“

„Na druhej strane je to tvoj manžel. Vysvetlil ti, kde bol?“

„Nie.“

„To ti ani nevysvetlil, kde bol?“

„Nechcela som to počuť.“

„Neplač! Poď! Utriem ti slzy, a pôjdeme na to víno. To ti pomôže.“

Utrela mi slzy. Podarilo sa mi trocha sa upokojiť. Vrátili sme sa naspäť do spoločnosti.

4

Moja myseľ, ovplyvnená mojim zničeným svetom, sformulovala vo mne nádhernú myšlienku: „Tak dlho je človek oslňovaný krásou klamu, až z neho celkom oslepne. A keby ešte náhodou videl, skutočný obraz v ňom vyvolá smrť.“ Presne takto som sa cítila. Podvedená a ponížená. Môj mozog ma čím ďalej tým viac zrádzal. Ako keby už nechcel pracovať.

Keď oslava skončila a hostia odchádzali, chystala som sa aj ja ísť domov. Moje telo ma však prestalo poslúchať. Nechcelo sa odlepiť od koženého gauča. Ihneď si to všimla Ľubica.

„Ja som vedela, že ostaneš,“ podotkla.

„Ale ja...“

„Nemusíš sa snažiť. Ako psychologička, dávajúca dohromady pošramotené duše rozvedených žien a mužov, poznám tento stav. Neboj sa! To prejde...“

Ešte šťastie, že máme v rodine takú špecialistku na rozvody. Teda po duševnej stránke. Po právnej stránke je na túto situáciu pripravený jej manžel. Mohli by si založiť firmu Rozvod s.r.o. Ešte im chýba spriaznený sudca do partie...

„Pripravila som ti posteľ,“ ozvala sa po pár minútach Ľubica z vedľajšej miestnosti.

„Ale to si nemusela. Dnes budem spať u teba,“ ozval sa jej manžel s chodby.

Nikto z nás sa nemohol ubrániť smiechu. Konečne sa mi trochu zlepšila nálada. Po chvíli sa predo mnou zjavil.

„To volala na teba? Fuj, ako mi odľahlo!“ povedal s vážnou tvárou a utrel si imaginárny pot z čela. Znova mi vykúzlil úsmev na perách.

„Ako sa má Milan?“ spýtal sa nevinne.

Úsmev z mojej tváre zmizol. Vtedy si Jaro uvedomil, že asi narazil na problém, vďaka ktorému ma našiel plakať na ramene v Ľubice v ich spálni. Vtedy sa v miestnosti zjavila jeho drahá polovička.

„Jarko, možno budeš mať nový prípad,“ povedala.

„Nový čo... Preboha!“ Pozrel sa so zvláštnym výrazom na mňa.

Po tvári mi prešla slza.

„Je mi to ľúto,“ ospravedlňoval sa.

„Preto bude dnes spať u nás,“ povedala Ľubica.

„To je jasné. Náš domov je ti vždy otvorený,“ zareagoval.

„Ďakujem. Ste láskaví.“

„Volal ti?“ vyzvedala Ľubica.

„Nie. Už dávno som mobil vypla.“

„Dobre.“

„Ak vám to nevadí, pôjdem si ľahnúť,“ zašepkala som. Ešte aj ten šepot bol sklesnutý.

Konečne sa mi podarilo vstať z kresla.

„Máš tam pyžamo a uterák, keby si sa chcela vykúpať,“ oznámila Ľubka.

„Ďakujem. Dobrú noc.“

„Dobrú noc,“ ozvali sa tí dvaja starostliví ľudia.

Po krátkej sprche, ktorou som sa snažila zmyť všetku tú imaginárnu špinu, nanesenú na mne manželom vo veľkej vrstve, uľahlo moje telo, zmenené vo svojom vnútri krvavou revolúciou, do postele. Novým cieľom revolúcie bol oddych, avšak myšlienky dokázali tvrdo vzdorovať revolúcií.

Začala som rozmýšľať aj nad tým, či to všetko nie je jeden veľký omyl. Čo keď sa Milan nechcene zašpinil... o pery nejakej mrchy! Moje nervy! Takto bojovali pozitívne myšlienky s negatívnymi. Aj keď je pravdou, že negatívne myšlienky pôsobili čoraz viac realisticky. Avšak ma začali utvrdzovať v teórií, že by som si mala vypočuť jeho vysvetlenie. Nemala som len tak odísť a nevrátiť sa. Čo keď sa o mňa strachuje. Ale čoby sa strachoval, sviniar jeden! Keby sa o mňa strachoval, tak by sa zjavil na oslave.

Na druhej strane mu však situácia a možná hanba z udalostí z posledných hodín nedovolili prísť sem. Dobre vedel, že moja sestra veľmi rýchlo zistí, čo sa deje. Tiež vedel, že by urobila poriadny cirkus, len aby ochránila svoju sestričku. Taktiež je rúž len jediným dôkazom. Naozaj sa všetko mohlo stať len náhodou.

Teraz som si uvedomila, že bránim muža, ktorý ma zapudil zo svojho srdca. A stále ho milujem. Aká som len hlúpa! Uvedomujem si svoje prepadanie šialenstvu. A podľa toho aj tak budem v nasledujúcich dňoch jednať. Moje šialenstvo vyvrcholí v obrovskú pomstu. Len nech sa teší! Nech odo mňa nadobro odíde s veľkou dávkou hanby! Nech sa mu každá žena, aj tá jeho fiflena, smeje do očí!

5

Hovorí sa, že ráno je múdrejšie večera. Nepravda. Teda aspoň v mojom prípade. Toto ráno nebolo múdrejšie, skôr zúfalejšie a najničivejšie zo všetkých rán. Výčitky svedomia, zlosť a zlé myšlienky mi nedovolili spať. Keď sa nakoniec rozplynuli, tak spánku venovali z dobrej vôle až dve hodiny, keďže môj vnútorný budík ma vzbudil o siedmej. Nech je môj stav akýkoľvek, musím do práce. Z posledných síl som sa prezliekla do šiat zo včerajšej oslavy a vyšla von z izby.

„Je ti lepšie?“ zaznel sestrin hlas z kuchyne. Ona proste vie, vidí a počuje všetko.

„Trochu. Musím do práce.“

Zrazu sa sestra objavila na chodbe.

„No ja neviem... Nemala by si to dnes zabaliť?“

„Nemôžem. Očakávam jedného dôležitého klienta.“

„Aha. Tak by si sa mala trochu upraviť, aby si zapôsobila,“ povedala a ukázala na zrkadlo po mojej pravici.

Preľakla som sa tej škaredej obludy v zrkadle.

„Tak utekaj do kúpeľne! Potom sa príď najesť!“

„To už nestihnem. Už teraz meškám!“ zavolala som na ňu, utekajúc do kúpeľne.

Asi to už nepočula. Za päť minút som stihla nahodiť aspoň „základný náter“ na moju tvár.

Zrazu som sa ocitla v aute. O minútu sa auto nachádzalo na ceste do môjho obchodu so šperkmi v jednom obchodnom centre blízko môjho bydliska. Do včerajška aj manželovho bydliska. Ktovie, či mi nevolal? Vytiahla som z kabelky mobil a zapla ho. Nič. Teda nič mi neposlal, ba ani zmeškaný hovor tu nemám. Keby mal aspoň trochu súcitu!

Po pol hodine jazdy bratislavskými cestami a parkovania v podzemnej garáži sa pridali ešte dve minúty zrýchlenej a nebezpečnej chôdze vo vysokých opätkoch k obchodu, kde ma už netrpezlivo čakala Teri.

Teri je mladá, atraktívna plavovláska, ktorá sa rada pohybuje vo svete šperkov, a okrem peňazí potrebuje prax v tomto obore. A to jej nikto neposkytne lepšie, ako moja maličkosť. Sama som na seba hrdá. V mojom obchode už nakupovali také hviezdy, ako...

„Už som sa zľakla, že neprídete,“ vytrhla ma zo snenia ustrašená Teri. Dnes mala na sebe šaty nápadne podobné mojim.

„Vidím, že si sa riadne na dnes pripravila.“

„To je to najlepšie, čo mám,“ povedala jemným hláskom.

„Aspoň sme perfektne zladené,“ zareagovala som, keď sa mi podarilo kľúčom uviesť do pohybu mechanizmus otvárajúci mrežu ako na stredovekom hrade.

„Dobre teda. Náš dôležitý zákazník príde o hodinu. Preto uvar kávu. Mne silnú, prosím.“

Teri sa síce na mňa pozrela s vyjavenými očami, ale nič nepovedala a išla splniť rozkaz do miestnosti za predajňou. Tiež ma pozná ako svoje topánky a vie, že keď chcem silnú kávu, tak určite sa deje niečo zlé. Moje telo, ktoré si znova spomenulo na únavu, mi ju teraz nastavilo na viac ako sto percent. Sotva som sa usadila na stoličku a pozorovala pulty so šperkmi...

„...haló, ste v poriadku?“ ozval sa mužský hlas.

Otvorila som oči, ktoré uvideli mladého chalana v uniforme ochranky. Za ním stála Teri.

„Ste v poriadku?“ opýtal sa znova strážnik.

„Áno. Asi som stratila vedomie.“

„Mám zavolať sanitku?“

„Nie. To je v poriadku. Nemohla som v noci spať, tak ma to asi teraz pochytilo.“

„Dobre. Tak ja pôjdem. Majte sa!“

Ochrankár odišiel. Teri s ustrašenou tvárou ku mne pristúpila.

„Čo sa so mnou stalo?“

„Ležali ste na zemi. Nevedela som, čo urobiť, a akurát išiel Juraj, či vlastne ten strážnik, okolo.“

„Je to fešák, že?“

Teri sa usmiala.

„Po akom čase ste ma našli?“

„Asi po piatich minútach.“

„Ďakujem ti. Ideme na tu kávu.“

Presunuli sme sa do miestnosti za predajňou. Gauč urobil dobre môjmu telu. A káva tento pocit ešte zlepšila. Znova sa cítim fit.

„Káva je dobrá. Pomohla mi,“ povedala som Teri po desiatich minútach úporného ticha.

„Čo sa s Vami stalo?“

„Pozri sa. Teraz ti to ešte nebudem hovoriť.“

„Myslela som, že sme priateľky,“ zosmutnela.

„Priateľky si nevykajú!“ odsekla som hrubo.

Terin smutný výraz sa ešte viac zosmutnel.

„Preto si budeme odteraz tykať.“

Jej tvár sa odrazu rozžiarila.

„Aj tak ti nemôžem povedať, čo sa deje. Teraz nie.“

„Musí to byť pre Vás, vlastne pre teba, ťažké.“

„To máš pravdu. Ja...“

„Haló! Je niekto doma?“ ozval sa mužský hlas z predajne.

Naše prekvapené pohľady sa stretli. S rýchlosťou hasičov, ponáhľajúcich sa k miestu požiaru, sme už stáli znova za pultom v predajni, kde nás vítali dve mužské tváre. Tvár nášho zákazníka číslo jeden, riaditeľa veľkej banky v tomto meste, päťdesiatročného pána Jarovského a... to snáď nie... toho naničhodníka, toho sviniara, toho...

„Už sme sa zľakli, že ste odišli,“ povedal pán Jarovský s úsmevom. Vždy sa usmieval. U ľudí s kilami navyše je to normálne.

„Predsa by sme neutiekli pred takým vzácnym hosťom, ako ste Vy,“ poznamenala Teri.

„Ó! Vy malá lichotnica!“ pousmial sa ešte viac Jarovský.

„Ale čakali sme Vás až okolo deviatej...“

„Ja viem. Ale o hodinu máme dôležité zasadanie. Že, kolega?“ štuchol ramenom do boku Milanovi. Ten sa len pousmial.

„Tak sa poďte pozrieť,“ povedala som, vyťahujúc spod pultu väčšiu drevenú kazetu. Po otvorení sa pred zákazníkmi zaskvel nádherný briliantový náhrdelník.

„Je to nádhera. Taká nádhera, akú si moja Ester zaslúži,“ dodal skromne Jarovský.

„Dám Vám to do darčekovej tašky? Je to grátis.“

„Samozrejme. Rád by som Vám ešte povedal mnoho pekných slov, ale musíme sa ponáhľať. Kde môžem zaplatiť?“

„Choďte k mojej kolegyni. Ja Vám to medzitým nachystám.“

Jarovský sa na mňa usmial a podišiel k Teri. Situáciu využil Milan a pristúpil ku mne.

„Ahoj,“ pozdravil ma nesmelo.

„Prosím ťa, nehovor so mnou. Je koniec!“

„Dovoľ, aby som ti to všetko vysvetli.“

„Nechcem už nič počuť!“

„Celé je to veľké nedorozumenie. Ja...“

„Už ti neverím ani slovo! Choď si za tou svojou...“

„Ale no tak! Predsa by ste sa nehádali o tašku,“ zamiešal sa do hádky Jarovský.

Až teraz som si uvedomila, že držím v ruke dve darčekové tašky.

„Nič sa nestalo. Len sme sa dohadovali, kde je moje auto,“ vysvetlil hádku Milan.

„Vy ste jeho žena? Teda Milan, klobúk dole! Takúto ženu by si mal diamantmi zasypávať, a nie ju tajiť. Ja som si myslel, že ste slobodný...“

Hnev v mojom tele sa ešte viac naakumuloval. Tak on ma dokonca tajil! Ďalší dôkaz, že má milenku. Mala som sto chutí mu ďalšiu vylepiť. Bolo treba však k veci pristúpiť s chladnou hlavou a hlavne bez násilia.

„Auto je v podzemnej garáži. Moje ešte neopravili.“

„Opravili. Priviezol som ti ho do garáže. Mohla by si mi dať kľúče od môjho auta?“ povedal a položil kľúče od môjho auta na pult.

Podala som tašku s kazetou Jarovskému a potom kľúče od Milanovho auta, ktoré sa nachádzali v kabelke vedľa mňa na zemi. Aspoň viem, ako sa o kabelku starám.

„Tak sa nehádajte, deti moje!“ povedal s úsmevom Jarovský a otočil sa na Milana.

„Tak pôjdeme. Dovidenia!“

„Dovidenia,“ zaznela zborovo moja a Terezkina odpoveď.

Odišli. Milan sa pri odchode neotočil. Tak to znamená, že je už medzi nami úplný koniec. Teri si to všimla a prišla ku mne. Položila mi ruku na rameno.

„Je mi to ľúto.“

15

Ako sa mi vôbec podarilo zobudiť? Povie mi to niekto? Ležím na posteli, zabalená len v prikrývkach, a Majo opäť nikde! Zase sa asi išiel poprechádzať. On pohyb potrebuje aj na dovolenke. Dúfam, že nejde zjednať so Standom ďalšie potápanie. To mi už stačilo na celý život.

S veľkými ťažkosťami a krútiacou sa hlavou sa mi podarilo zobrať nejaké šaty a opieraním sa o stenu som sa dostala do kúpeľne. Po zvracaní tých hektolitrov chľastu zo včera, po ktorého zbavení sa mi ihneď urobilo dobre, sa moje telo uvelebilo do sprchy. To je taký ranný rituál. Ešte šťastie že ten usmievajúci sa Kubánec nedáva účty aj za vodu. Asi by ma porazilo.

A tak v plážových šatách, ktoré som ešte nemala na sebe, bol apartmán zaplnený mojou prítomnosťou.

Vo dverách sa zjavil Majo. Na sebe mal len šortky a na ramene uterák.

„Ako si sa vyspala?“

„Aká som bola v noci?“

„Opäť som zabudol kameru. Trhala si všetky rekordy, ty dračica!“

„Ale prestaň. Kam ideš?“

„Idem na pláž. Čakám na teba!“

„Mne sa nechce. A potom, čo sa stalo včera, mám strach, aby som toho smrada zase niekde nezbadala.“

Jeho následný prejav ma ale zaskočil. Rovno prešiel k činu. Čo sa to s ním deje?

„Fajn! Ako chceš! Ja tu ale rozhodne nezostanem. Idem na pláž chytať bronz a okúpať sa v mori. Ak sa bude náhodou chcieť, nájdeš ma na tom istom mieste, ako včera.“

Treskol dverami, a bol fuč. Takto sa ešte nikdy nezachoval. Ale nech si ide! Nech ma tu nechá samú! Nech ma nechá prepadať depresií! Ja ho nepotrebujem. Ja sa zabavím aj sama.

Problémom však bol fakt, že žiadna zábavka okrem televízie tu nebola. A tak som sa ju pokúsila zapnúť. Boli tu dva kanály, a obidva mali technickú prestávku. Super.

A tak utekal čas. Dohromady to boli dve hodiny. Majo sa stále nevracal. Určite sa teraz vyvaľuje na pláži a chytá bronz. Alebo hrá loptové hry s mladými babami! Bože! Ale som hlúpa! Keď už sa mi podarilo uloviť milenca, mal by byť mnou stále strážený, aby neutiekol. Až teraz sa mi však vyjavili fakty, tvrdiace o strácaní môjho Maja. Aj keď ma ešte stále miluje, nie je to taká láska ako na začiatku nášho vzťahu. Navyše, po tom, čo všetko musel so mnou robiť, by som sa ani nečudovala, keby ma opustil.

Bolo načase to napraviť. Rýchlo som si nahodila nové modré bikiny, na ne plážové šaty zo včera, a s plážovou taškou som sa náhlila na pláž.

Na mieste, na ktorom sme sa včera vyvaľovali, ležal len Majov uterák. Nič iné. Napadlo mi, že je asi v mori. Nepodarilo sa mi ho však zbadať. Tak ma napadlo, že ho počkám pod slnečníkom a v plavkách. To bude najlepší nápad.

Majo sa ale stále neukazoval. Namiesto neho však prišlo horšie prekvapenie.

„Ahoj, Veronika!“ ozval sa Milan, stojaci za mnou. Byť starou ženou, tak dostanem infarkt.

„Čo tu chceš?!“

„Čo tu chcem? Čo tu chceš ty?!“

„Ako vidíš, trávim tu dovolenku!“

„So svojim milencom.“

„Presne tak. So svojim milencom. A keď sa vrátim, tak so mnou príde aj žiadosť o rozvod!“

„To mi je teraz jedno,“ povedal a vyvalil na ležadlo. Nevadilo mu, že si ľahol na Majov uterák, aj keď bol len v šortkách a s tým slameným klobúkom na hlave.

„Nemôžeš mi dať aspoň na dovolenke pokoj?“

„A čo som ja mohol vedieť, že ťa stretnem priamo v mojom hoteli?“ bránil sa.

„Ja viem, prečo si v našom hoteli. Ty ma špehuješ! Normálne a sprosto ma špehuješ!“

„Ale to nie je pravda! Zrazili sme sa náhodou. Nemal som ani tušenia, že stretnem svoju legitímnu manželku na tom istom ostrove, v tom istom hoteli, a ešte k tomu aj na tej istej chodbe.“

„Tak vypadni! Daj mi už konečne pokoj!“

„A nedám! Stále si moja manželka! Takže tu budem pekne vyvalený, a všetko je teraz v poriadku.“

„Bože, čo mám urobiť, aby ten smrad zmizol?“ zdvihla som oči k nebu?

„Pomôcť mi nájsť priateľku,“ odpovedal smiešnym hlasom Milan.

„Čo chceš po mne? Ty si ma ešte dosť neponížil?!“

„Čo ponížil... Ty predsa poznáš okolie. Chcela sa ísť poprechádzať po pobreží, ale mne sa moc nechcelo. Stále sa nevrátila. A policajtov zatiaľ nechcem volať.“

Vycítila som príležitosť.

„Tak dobre. Urobíme dohodu. Keď ti pomôžem nájsť tú mrchu, tak ty mi dáš už naveky pokoj. Platí?“

„Platí,“ súhlasil. Podali sme si ruky.

A tak sa začala pátracia akcia. Vlastne to pripomínalo prechádzku po pláži. Prechádzali sme sa ako zamilovaný pár po pláži. Už len chýbalo spojenie rúk. Skoro sme zabudli, že sa chceme rozísť.

„Tak kde by mohla byť?“ spýtal sa po piatich minútach.

„Môžeme sa ísť pozrieť tam, za ten malý kopček, čo tam stoja tie palmy.“

Vybrali sme sa k tomu miestu. Už sme tam skoro boli, keď Milan zastal.

„Ty myslíš na naše posvätné miesto?“

„Tam.“

„Na miesto, kde sme sa...“

„Keby som vtedy vedela, čo mi urobíš, tak...“

„Nechajme to! Aj napriek tomu, čo sa stalo po tom, čo sa stalo, ti pri tomto pamätnom mieste prisahám, že sa nič nestalo. Zhromažďujem dôkazy a...“

„Zase začínaš?!“

„Veronika, stále ťa milujem aj napriek tomu ,čo sa medzi nami udialo. A keď sa vrátime domov, tak ti dokážem, že...“

„Prestaň!“ zakričala som z plného hrdla.

Vtom sa z kopčeka vystrčila Majova hlava. Dosť ma to prekvapilo. Aj Milana. Pozreli sme sa nechápavo na seba. Zrazu sa vystrčila aj hlava Milanovej mrchy. Pribehli sme k nim. Boli takmer nahí, v milostnom objatí. Majo rýchlo vstal a obliekol si šortky.

„Majo! Čo to má znamenať?!“

„Ja neviem, ja...“

„Pristihli sme ich in flagranti. Aj toto je podľa teba nehoda?“ zarýpal Milan.

„Majo! Čo si mi to urobil?“

Neodpovedal.

„Čo by urobil. Tvoj super milenec preťahuje moju super milenku. Ale veď to je v manželstve normálne...“

Utekala som odtiaľ preč s plačom. Po chvíli začal za mnou utekať Majo.

„Veronika! Počkaj!“

Aj tak ma ale nedobehol. Jeho kondička je na nič.

Keď sa mi podarilo dobehnúť až do apartmánu, asi som zabudla zamknúť v tom ponáhľaní, dobehol Majo asi minútu po mne. Dychčal ako býk pred toreadorom.

„Veronika, ja...“

Nasledovala facka na jeho líce, ešte silnejšia, ako facka pre Milana. Maja usadila do kresla tak, že sa s ním skoro prepadol dozadu.

„Vy ste všetci sviniari! Ako ma len mohlo napadnúť chodiť s takým grázlom, ešte horším, ako môj muž!“

„Tvoj muž? Tak on je to tvoj muž! Hlavne, že sa s ním chceš rozviesť, aby si mohla žiť so mnou!“

„Nenávidím ťa!“

Začala som baliť kufre.

„Veronika, prosím ťa! Odpusť mi to!“ prosil ma, keď videl, ako balím kufre.

„Odíď! Vypadni!“

„Tak už ti nie som dosť dobrý, čo?“

„Zmizni!“ zakričala som naňho z plných pľúc.

„Dobre. Ale pod jednou podmienkou. Nechaj mi tu letenku!“

Nasledovala druhá facka. Tá ale Maja už nepoložila. Už zdvíhal ruku, aby ma tiež udrel, a ja som len so slzavými očami očakávala jeho vražedný úder. V poslednej chvíli však ruku zložil.

„Nie, neublížim ti. Odídem. Ty mi tu však nechaj tú letenku, prosím!“

So slzami v očiach som o pol hodinu nasadala do taxíka, a opúšťala hotel. Majo tam ostal. Pozeral sa na mňa z balkóna, opierajúc sa o zábradlie. Len tak tam stál a pozeral sa..

Práve v ten moment, ako som nasadala do taxíka, prišiel starý dobrý Kubánec na svojom opravenom aute a priniesol Majove kufre. Rehotal sa, čo mu pľúca stačili, keď videl, čo robím s kuframi, ktoré spoznali väčšiu časť sveta ako ja s Majom dokopy. O chvíľu bola celá ulica plná obsahov Majových dvoch kufrov. Jediné, čo ten sviniar urobil, bolo, že zbehol dole a rýchlo zbieral veci, keďže sa na ulici objavilo viacej Kubáncov, než sme stihli za celý tento pobyt zbadať.

Na letisku akýmsi spôsobom podarilo vybaviť si miesto v lietadle do Viedne. Za pár dolárov sa tu dá všetko vybaviť.

Keď už som konečne sedela v lietadle, a snažila sa aspoň trochu upokojiť, rozhodil ma ten známy hlas.

„Ahoj, Veronika!“ pozdravil ma Milan.

„Ty mi nedáš pokoj, čo?“

„Rád by som, ale nedá sa. Milenka ma vyhodila.“

„Čo?“ zasmiala som sa.

„Inak, volá sa Radka.“

„Ty si ale vôl!“

„No čo už. Aspoň zostanem ako mladý, slobodný mládenec.“

Môj nahnevaný výraz sa stretol s jeho pohľadom.

„No dobre. S popretŕhanými záväzkami.“

Už som mala všetkého dosť. Všetko sa zrútilo. Aj predstava o ideálnom mužovi v mojej blízkosti. Tak aspoň využijem služby právoplatného muža. Oprela som sa hlavou o jeho rameno. Neprotestoval.

16

Ten hrôzostrašný okruh udalostí nemôže prestať. Osud si ešte nevšimol, koľko utrpenia mnou prešlo, a tak sa ďalej so mnou zahráva. Už nevládzem. Keď sa už aj dovolenka, ten priestor zabudnutia a oddychu, premení na prvotriednu nočnú moru, tak nemá zmysel vládať.

Predčasné prázdniny mali trvať dva týždne. V programe malo byť spoznávanie ostrova, potápanie, diskotéky, romantická plavba okolo ostrova... A nakoniec z toho boli len necelé dva dni, plné šokujúcich odhalení a kazenia môjho zdravia. Dobre, tá zábava a krátky pobyt pri mori boli fajn, ale to je asi tak všetko.

Keď si uvedomím, že som moje nádherné telo dávala tomu...

Vďaka nemu už nikdy v živote nechcem mať pohlavný styk. Čo keď dotyčný muž ma znova podvedie? Do kláštora sa mi ale nechce. A keď si to tak ešte raz premyslím, ani sexuálnu zdržanlivosť nebudem môcť dodržať až do smrti. Predsa len som ešte príliš mladá.

Teraz mi vyšiel len jeden logický výsledok, ak už nebudem chcieť mať s nikým pohlavný styk, alebo nechcem byť zase sklamaná niekým, s kým som mala pohlavný styk, tak budem musieť spáchať samovraždu. A to sa mi tiež nechce.

Neviem, koľko hodín prešlo, ale mne to pripadalo ako večnosť. Konečne sme pristáli vo Viedni. Keď som na letisku čakala na batožinu, pristúpil ku mne Milan.

„Veronika, je mi to tak ľúto.“

„Ďakujem ti.“

„Mám tu auto. Keď chceš, tak ťa zaveziem do Bratislavy.“

„Si zlatý. Ale chcem byť teraz sama. Pôjdem autobusom.“

„Nechceš ísť so mnou? Myslel som si, že sme sa zmierili.“

„Prepáč mi, ale to, čo sa medzi nami stalo, už nepôjde zmazať.“

„Zase začínaš? Dobre teda. Ja pôjdem. Ale uvidíš, že som mal pravdu, keď ti konečne prídu tie moje dôkazy.“

„Ja ťa prosím len o jedno. Nechaj ma teraz o samote. Dobre?“

„Tak sa maj,“ povedal a odišiel, keď si zobral kufor.

Nechal ma ponorenú v myšlienkach. Zlomenú ako použitú zápalku. Keby som s ním išla, vyzeralo by to ako cesta s nešťastím po boku.

„Veronika!“

Otočila som sa naňho. Možno ma chce ešte naposledy požiadať, aby som išla s ním. Teraz už začnem váhať.

„Chcel som ti ešte toto dať,“ povedal a prišiel ku mne s plážovou taškou, ktorú som v ten osudný čas zabudla na pláži. Potom sa otočil a odišiel. Vedel, že pýtať sa ma na odvoz bude zbytočné. Znova som prestala váhať. Nepôjdem s ním.

Keď však nešťastnica ako ja zistila, že najbližší autobus ide až za dve hodiny, tak si uvedomí, že hrdosť a iné podobné hlúposti idú bokom. Bolo už neskoro. Milan už dávno odišiel. Stáva sa zo mňa absolútny smoliar. A aby toho nebolo málo, spustil sa z ničoho nič silný dážď. Pokojný vánok sa medzitým zmenil na silný orkán.

S vypätím posledných síl sa mi podarilo dostať naspäť do letiskovej budovy. Celá premočená som išla do kaviarne na kávu. Ako tak stojím v rade, a znova premýšľam o svojom krutom osude, stále viac sa zahrávam s myšlienkou samovraždy. To je jediná vec, ktorá mi neodišla z mysle.

Uvedomujem si, že ak chcem toto hrozné obdobie prežiť, potrebujem radu psychológa. A tým je moja sestra. Keď prídem domov, určite sa budem musieť zastaviť.

Slečna predo mnou si objednala kávu, a keď ju chcela odniesť, nevšimla si, že stojím za ňou, narazila do mňa, a ešte aj obsah tej malej šáločky vyliala na moje šaty. Mojim najväčším šťastím bolo, že som premočená do poslednej nitky, a tá šáločka bola dosť malá. Inak neviem, ako by to dopadlo. Konečne aspoň malé šťastie v tomto dni.

„Prepáčte, veľmi ma to mrzí,“ ospravedlňovala sa tá slečna, a snažila sa vreckovkou zotrieť tú kávu z mojich šiat.

Zrazu sa mi pozrela do tváre. Toto bolo ďalšie prekvapenie. Do tváre sa mi pozrela moja sestra Ľubica.

„Je to možné?“ spýtala sa s veľkou dávkou radosti aj prekvapenia.

Objali sme sa, ako keby to bolo už dvadsať rokov, kedy sa naše tváre naposledy videli.

„Čo tu robíš?“ opýtala som sa.

„Čoby? Prichádzam z dovolenky.“

„Tak preto si bola nezastihnuteľná!“

„Dovolenka bola posledným riešením tej hroznej udalosti u nás doma.“

„Čo sa stalo?!“

„Veronika, choď si sadnúť, a ja ti objednám novú kávu.“

Tak som sa usadila. Ľubka už nechcela riskovať ďalší incident, a tak nechala kávu priniesť čašníčkou.

„Danke,“ povedala, keď čašníčka odchádzala.

„Tak čo sa deje? Keď odchádzaš nečakane preč, vždy sa niečo hrozného stalo.“

„Stalo. A ty vieš, že sa niečo stalo. Nikto iný by to nevydedukoval,“ podotkla.

„Tak už to konečne vyklop!“

Zhlboka sa nadýchla a pozrela do zeme.

„Jaro ma podvádza...“

„Čože?!“ zvýšila som hlas.

„Tichšie! Nemusí o tom vedieť celá Únia!“

„Prepáč! Ako si na to prišla?“

„Sám sa mi priznal! Povedal mi, že som ho podviedla ako prvá, a tak ma tiež podvedie.“

„Nejako tomu nerozumiem...“

„Je to jednoduché. Prišiel za mnou a povedal mi, že ma jeho známa videla v nemocnici, ako som ľutovala nejakého súkromného detektíva, a priznala som, že je to môj milenec.“

Keď to môj mozog začul, zažil hrozný šok. Keby ten šok bol ešte väčší, tak dostane mozgovú porážku. Vyjavila sa mi spomienka z tej nemocnice, kde sa začal ten môj nový vzťah... Ale za to predsa môže Milan! On ma zaprel! Hajzel jeden...

„Ľubka, nepovedal ti, ako sa tá žena volá?“

„Počkaj, niečo spomínal. Tuším, že sa volá Radka, alebo tak nejako. Prečo?“

„Ale nič. Len ma to zaujímalo.“

„No a potom povedal, že odchádza k Radke, a odvtedy som ho nevidela. A aby toho nebolo málo, poslal mi fotky, ktorými ma ešte viac ponížil.“

Vytiahla z kabelky mobil, a ukázala mi fotografiu, na ktorej je s Jarom. Bola to fotografia podobná jednej z tých prvotných fotografií, ktoré prišli na môj mail. Dokonca mi aj pripadala trochu upravene.

„Tak on ma poníži, len aby mohol legálne kefovať inú štetku!“ rozplakala sa.

Nie je múdre jej teraz hovoriť, ako to bolo naozaj. Inak by ma zabila. Aj keď je pravda, že sestry by si nemali klamať, tak na dnes toto pravidlo poruším. Ale sestry by mali mať nejaké tie tajomstvá. To je jasné.

„Čo budeš teraz robiť?“ spýtala som sa.

„Podám žiadosť o rozvod. Ako ty!“

„Ja som ešte žiadosť o rozvod nepodala.“

„Ako to?

„Ako by som ti to povedala... Milan ma začal tiež ponižovať takýmito fotkami, a tak som sa dala do protiútoku. Mám vzťah s tým súkromným detektívom.“

Do šľaka! A celá problematika je vonku. Ľubica si zotrela slzy z očí.

„Počkaj! To mi chceš povedať, že v tej nemocnici si bola ty?“

„Áno, bola som to ja.“

„To snáď nemyslíš vážne. Že?“

„Majo bol v nemocnici. Zranil sa na sledovaní. Povedal mi to Milan. Keď som tam prišla, tak aby ma ešte viac ponížil, povedal, že som jeho sestra.“

Ľubka sa zamračila.

„A to ti mám uveriť?“

„Prečo by som ti klamala? Bola tam aj tá mrcha. Tak namiesto ešte väčšieho poníženia som hrala tak, ako on povedal. To, čo sa potom stalo, bola len hra náhod.“

„Mohla si mi to povedať. Teraz stojím na prahu rozvodu aj ja.“

„Chcela som! Ale ty si bola nedostupná. Ihneď si odišla preč. Ani oznam si mi neposlala. A čo som ja? Veštica?!“

„Dobre, dobre... Máš pravdu. Teraz ale skús poradiť, ako sa z toho dostaneme?“

„Niečo ma napadlo. Keď si všetko zosumarizuješ, zistíš, že za všetkým stojí len jedna žena.“

„To je pravda.“

„Radka. Ona zničila moje manželstvo, tvoje manželstvo, a môj milenecký vzťah s Majom.“

„Ešte aj to stihla? A kedy?“ začudovala sa.

„Počas dovolenky na Kube. Za dva dni stihla zbaliť môjho milenca. Pristihli sme ich. Ja a Milan. Na mieste, kde sme sa s Milanom tak nádherne...“

„Vieme, kde! Takže ešte aj to urobila? To bude asi nejaká nymfomanka.“

„Je to mrcha! Žiadna nymfomanka! Ničiteľka vzťahov každého charakteru!“ rozohnila som sa.

„Pokoj! Povedz mi, čo chceš urobiť?“

„Pomstu!“

„Ty ju chceš... Nie. To nemyslíš vážne!“

„Myslím to smrteľne vážne.“

„Veronika, mysli reálne! Manžela ti to už nevráti.“

„Ani tebe! A čo chceš robiť? Nechať to tak? Musíme sa pomstiť. Pre naše dobro, a pre dobro ostatných žien, ktorým už zničila život.“

„Rob si, čo chceš. Ale mňa do tohto nezaťahuj!“ protestovala.

„Keď sa na to necítiš, tak ťa nútiť nebudem. Len mi sľúb jedno.“

„Čo?“ zľakla sa, až jej zabehla káva v hrdle.

„Nikomu to nehovor! Bude to naše tajomstvo.“

„Na to sa spoľahni! To ti ešte môžem splniť.“

Dopili sme kávu. Nastal čas odchodu.

„Počúvaj, si tu autom?“ spýtala som sa Ľubky.

„Mám tu auto. Už je v ňom aj batožina. Keby nezačalo tak hrozne pršať, tak už som doma. Neboj sa! Odveziem ťa!“

Prišli sme k jej autu. Nebolo to síce BMW, ale bolo tiež drahé, komfortné a priestranné. Bolo ešte zamračené, ale už nepršalo.

Ľubka mi pomohla naložiť kufre do kufra jej auta k jej kufrom. A vyrazili sme domov.

„Ľubica...“

„Čo sa deje? Nejdem do toho!“

„Ale nie! Ja len, či by som nemohla byť zase u teba.“

„Jaj tak! To môžeš. Aj tak je mi samej v byte smutno. Bude nám veselšie.“

Po pol hodinke jazdy sme boli u mojej sestry v byte. Hodili sme kufre na jednu hromadu, a Ľubka išla urobiť kávu. Ja som sa išla prezliecť do mojich obľúbených teplákov a trička. Tie ostali od posledného pobytu stále na posteli. Stretli sme sa zase v kuchyni na káve.

„Veronika, naozaj chceš zlikvidovať tú ženskú?“

„Chcem.“

„A to myslíš... akože... fyzicky?“

„Aj nad tým som rozmýšľala. Ešte neviem, čo treba urobiť.“

„Ak ju nebudeš chcieť fyzicky zlikvidovať, tak sa k tebe pridám.“

„Skutočne?“

„Myslím to smrteľne vážne. Za tie roky praxe mám nejaké esá v rukáve. Pekne jej to osladíme.“

„To je síce pekné, ale stále sme neprišli na spôsob jej likvidácie. To bude teraz prioritou nášho rozmýšľania.“

„Dobre.“

17

Na druhý deň som smerovala vo svojom aute do mojej predajne. Teri mala ešte pár dní vládu vo svojich rukách, a tak ju prekvapím okolo jedenástej. Mojim najlepším rozhodnutím bol spánok dovtedy, pokiaľ sa nezobudím. Môj vnútorný budík bol vypnutý, a tak sa moje oči otvorili až po desiatej. Perfektne vyspaná a s dobrou náladou teraz smerujem skontrolovať moju zverenkyňu. Určite ju moja návšteva prekvapí.

Keď som sa v predajni zjavila, Teri nenaznačovala ani štipku prekvapenia. Len sedela na stoličke a opierala sa o sklenenú vitrínu. Ešte šťastie, že vitrína je z nepriestrelného skla.

„Ahoj, Teri. Tak ako to ide?“

„Ahoj. Tak pomaly,“ odvetila sucho.

„Ako idú kšefty?“

„Tak, ako každý deň. Pár nákupov.“

„To je dobre. A čo si taká smutná?“

„Vyzerám smutne?!“

„Vyzeráš.“

Jej oči sa zrazu nasmerovali do zeme. Zosmutnela.

„Môj priateľ sa so mnou rozišiel.“

„To mi je ľúto. Ty si ale rýchlo nájdeš náhradu.“

„Nenájdem,“ zakrútila hlavou.

„Prosím ťa. Veď si mladá, krásna... Čo ti chýba?“

„On mi chýba!“ povedala plačlivo.

„Tak si ho milovala? A prečo ťa opustil?“

„Našiel si inú.“

Zmocnili sa ma obavy. Ak povie meno, alebo popis tamtej...

„A nevieš náhodou jej meno?

„Prečo sa pýtaš?“

„Ja len tak. Som strašne zvedavá.“

„Stalo sa to pred pár dňami. Viem presne, ako sa volá. Dokonca, ako vyzerá. Našla som náhodou jej fotku vo frajerovom mobile. Pôvodne to bola len známa, ale keď som potom našla tie SMS, tak mi išlo žiaľom srdce puknúť. Dokonca som ho nemusela vyháňať. Odišiel sám.“

„A jej meno?“

„Radka. Má ryšavé vlasy. Je to tiež kočka.“

Moje najhoršie obavy sa naplnili. Znova sa všetky údaje v mojom mozgu premietli predo mnou. Asi už mám základy plánu pomsty.

„Teri, príď dnes, keď zatvoríš predajňu, do môjho bytu. Vieš, kde to je?“

„Viem. Mám napísanú adresu. Čo sa tam bude diať?“

„Prečo sa pýtaš? Máš už program?“

„Keď už nemám frajera, program sa skončil.“

„Tak príď! Vysvetlím ti, čo a ako na mieste. Dobre?“

„Ako chceš.“

„Ja sa teraz idem pozrieť do toho bytu, pretože som tam už dlho nebola.“

„Ten byt musí po tej vašej akcií vyzerať...“

Pripomenula mi, že v tom byte skoro nič nie je. Snáď tam budú aspoň tri stoličky.

„Idem sa tam pozrieť. Zatiaľ sa maj.“

Plán začína fungovať dobre. Teraz ešte musím zavolať moju sestru.

„Haló? Ľubka, si doma?“

„Som. Dnes mám voľno.“

„To je skvelé. Počúvaj, mohla by si o siedmej prísť ku mne do bytu?“

„Prečo? Stalo sa dačo?“

„Mám už asi plán pomsty.“

„Aha. Tak prídem. O siedmej?“

„O siedmej.“

„Budem tam.“

Vykúzlil sa mi úsmev na perách. Keď sa tento plán podarí, tak to bude pomsta, čo sa zapíše do dejín.

Vošla som do bytu. Hneď ma ovalil vydýchaný vzduch. Boli sme tu veľakrát, veľa vecí sa odnášalo, ale okná neboli ani raz otvorené. Rýchlo som ich pootvárala.

No, moc tu toho neostalo. Sú tu skrine s pár handrami, postele s prikrývkami, malý stolík, a to je tak všetko. Kuchyňa zostala neporušená. Aspoň niečo. Tak sa môžeme usadiť tu. Len ešte jednu vec treba vybaviť. Vytiahla som mobil.

„Ľubica, prosím ťa, prines nejaké občerstvenie z domu.“

„A prečo nejdeš nakúpiť?“

„Prosím!“

„Tak dobre, niečo prinesiem.“

Keď som zložila, napadlo mi skontrolovať poštu. Dlho sme sa v schránke neboli pozrieť. Aspoň si skrátim čas smiechom nad účtami.

Zišli sme sa presne o siedmej. Ľubka priniesla koláče, ja som urobila kávu zo zásob v kuchyni. Káva bola hotová a položená na stôl. Na ňom bola položená kopa účtov a upomienok, ktoré bude treba neodkladne vybaviť, inak tento byt odpoja. Teri sa medzitým zoznámila s Ľubkou. To je sľubný začiatok spojenectva. Posadali sme si. Hlavné slovo pripadlo, samozrejme, mne.

„Tak dievčatá, všetky vieme, prečo sme tu.“

„A prečo?“ spýtala sa Teri.

„Prečo... Pretože nás naši chlapi podviedli!“ povedala moja sestra.

„Aj teba? No pekne!“

„Ale naspäť k téme. Boli sme podvedené. Čo je ešte horšie, je fakt, že nás podviedla jedna a tá istá žena.“

„To snáď nie je možné!“ zvolala Teri.

„Je to, žiaľbohu, tak. A preto som vás zvolala, aby sme spolu dohodli plán pomsty. Ešte predtým, než pristúpime k návrhom, niečo sa ťa, Teri, opýtam. Chceš ísť do toho s nami?“

„To je jasné! Tá mrcha mi zobrala môjho najlepšieho frajera! Pomsta je nutná!“

„Tak ideme do toho všetky. A teraz prišiel rad na návrhy. Ako sa jej pomstíme?“

„Necháme ju zbiť! Mám pár bývalých, čo by to za pár eur zabezpečili,“ navrhla Teri.

„To je dobré,“ povedala som a zapísala tento návrh na vopred pripravený papier.

„Mňa napadlo, že by sme ju mohli zdiskreditovať v novinách,“ navrhla Ľubka.

„A ako?“ spýtala som sa.

„Jednoducho. Vyhlásime o nej pravdu. Že nám prebrala manželov, že rozvracia rodiny a vzťahy...“

„To tiež nie je zlé, ale môže to uškodiť aj nám. Bude totiž o tom vedieť celý kraj, a navyše, keď si to budú ľudia čítať, tak budú vinu klásť nám. Budú hovoriť, že sme si to zaslúžili, pretože sme sa riadne nestarali o našich chlapov.“

„Nestarali... Sviniari sú to! Keď si nevážia toho, čo majú doma...“ povedala Ľubka.

„A teraz môj návrh. Pôvodne som navrhovala vraždu, ale keď mi potom moja sestra povedala, že do toho nejde, napadol ma skvelý plán. Čo keby sme ju uniesli?“

Obidve sa znepokojili.

„Uniesli? A čo by sme z toho mali?“ spýtala sa Teri.

„Unesieme ju, a prinútime ju odísť niekam inam.“

„Tak s tým nesúhlasím! Je to sprostosť! Čo si myslíš, že sa stane, keď ju potom prepustíme? Pôjde okamžite na políciu! Nie. S tým nesúhlasím,“ zareagovala Ľubica.

„Ani ja s tým nesúhlasím. Toto nie je dobré riešenie. Prepustiť by sme ju nemohli. To by sme ju museli aj tak zlikvidovať,“ povedala Teri.

„Fajn. Tak toto škrtám. Ešte som zabudla pripomenúť, že aby niektorý návrh prešiel, musíme súhlasiť všetky.“

„Ale veď s tým počítame,“ zažartovala Ľubka.

A tak sa začala búrlivá diskusia. Padali návrhy, čoraz viac sa približujúce k rôznym druhom vrážd. Dokonca padlo, že by sme ju vyhodili z lietadla, a iné podobné vtipné návrhy. Keby tu s nami sedeli známi autori detektívok, mali by dosť námetov na celoživotnú tvorbu.

Po hodine, keď bola káva vypitá, a v kuchyni nastalo ticho, podala som tento návrh:

„A čo keby sme ju zbili?“

Obidve sa na mňa prekvapene pozreli ako na zjavenie.

„Ale veď to som navrhovala pred hodinou,“ povedala Teri a buchla sa rukou po čele.

„Prečo zbiť?“ ozvala sa Ľubka.

„Ako sa tak pozerám na naše návrhy, tak tento je z nich najjemnejší. Nezabije a je anonymný. Dotyčná bude akurát tak rátať vybité zuby a liečiť modriny, a na nás nepadne ani najmenšie svetielko podozrenia. Nikoho totiž len tak nenapadne, okrem Milana, že tá mrcha podviedla nás tri.“

„Akého Milana?“ spýtala sa Teri.

„Môjho muža. Ten však vie vlastne len o mne, takže nikto nás nedá do spojitosti. Tak čo? Súhlasíte?

„Ja som za,“ vyhlásila Teri.

„Aj ja,“ pridala sa Ľubka.

„Ja s tým automaticky súhlasím, ale pod podmienkou, že ju to bitie nezabije. Dobre, Teri?

„Prečo sa pozeráš na mňa?“ zľakla sa.

„Pretože ty si pred hodinou povedala, že máš na to ľudí.“

„Ozaj. Dobre, že ste povedali. Ja ich skúsim obvolať, a zajtra sa vám ozvem. Alebo sa stretneme tu?“

„To už bude zbytočné. Dám ti svoj mail, a ty mi napíšeš, že kto by išiel do toho kšeftu. Len tam, prosím ťa, nepíš nič o bitke.“

„To sa neboj. Nie som hlúpa! A tvoj mail mám.“

„Tak to je všetko. Sme dohodnuté. Teri, napíš mi ešte, koľko by ten kšeft stál.“

„To je jasné.“

„Chcete kávu?“ spýtala som sa.

„Nie. Ja by som už išla domov,“ povedala Teri.

„A my si môžeme dať kávu aj doma,“ navrhla Ľubka.

„Tak teda poďme! Teri, odvezieme ťa domov?“

„Nie. Pôjdem sama,“ povedala.

A tak sme sa rozišli. So stanoveným plánom a s dobrou náladou v nás. Ja s Ľubkou sme išli k nej domov, každá svojim autom. Teri išla pešo.

Keď sme prišli domov, začala sa Ľubka chovať akosi zvláštne. Ako keby ju niečo trápilo.

„Veronika?“ zavolala na mňa.

„Čo sa deje?“

„Začínam mať obavy.“

„A z čoho?“

„Veronika, musíš mi prisahať, že sa tej babe nič vážneho nestane. Nechcem mať na svedomí jej zmrzačenie. To by ma zničilo.“

„Čo sa bojíš? Tá mrcha dostane po hube, bude mať pár modrín, možno tak vyrazené zuby, a to je všetko.“

„Vyrazené zuby?!“ zhrozila sa.

„A čo? Keď ma toľko drzosti, aby nám prebrala manželov, určite má aj toľko prachov, aby si mohla dať urobiť nový chrup.“

„Máš pravdu. Upokojila si ma! Tak sa teším, ako tú mrchu uvidím... Dúfam, že sa na to pôjdeme pozrieť.“

„Môžeme niekde zaparkovať a sledovať z bezpečnej vzdialenosti,“ navrhla som.

„To je dobre! Ešte si mi ale nepovedala, kde sa to udeje.“

„Napadlo mi, že povieme tomu búchačovi, aby ju vylákal na nejaké miesto. Napríklad do parku. A tam ju zbije.“

„Ale veď ho potom identifikuje!“

„Tak ho budeme musieť trochu upraviť. Nejaké tie fúzy, a tak podobne. A vlastne načo. Nech si on poradí sám. My sme len objednávatelia.“

„Niečo na tom je.“

Niečo by na tom bolo, keby sme získali niekoho, kto by sa na ten kšeft dal. Veľmi ma totiž prekvapilo, keď mi Teri poslala na druhý deň popoludní mail, v ktorom stálo, že nikto sa do toho nechystá. Bolo mi to akosi podozrivé. Ale čo sa dalo robiť? Nemáme nikoho na túto prácičku.

„To ju máme zmlátiť sami?!“ rozhorčila sa Ľubka.

„Daj tomu čas! Ja niečo vymyslím...“

„A čo chceš vymyslieť? Chceš zájsť do baru a zohnať niekoho priamo tam?“

„Keď bude treba, tak aj na to možno dôjde.“

„A čo keby sme skúsili iný plán. Napríklad ten bulvár...“

„O tom mi ani nehovor! Na to zabudni!“ zahriakla som ju.

„Nebuď hneď taká nervózna!“

„Prepáč. Trochu ma znervózňuje, že plány prestávajú vychádzať. Preto navrhujem, aby sme pomstu zatiaľ odložili.“

Poslala som tento návrh Teri. Tá, na moje prekvapenie, súhlasila, a dodala, že sa ešte pokúsi niekoho nájsť. Ľubka súhlasila hneď na mieste.

18

A tak nastalo obdobie čakania. Každá z nás dúfala, že sa Teri ozve s kladnou odpoveďou. Žiaľ, niektoré veci nevychádzajú tak, ako chceme. Dni ubiehali, a stále sa nič nedialo. So mnou to nič nerobilo. Horšie to bolo s mojou sestrou. Každý prázdny deň ju znervózňoval stále viac. Na internete bola dlhšie a dlhšie, dúfajúc, že konečne príde správna odpoveď. Dokonca stále odkladala sedenia so svojimi klientkami. Dobrá správa ale neprichádzala. Po dvoch týždňoch sa ale všetko zmenilo.

Zazvonil mi mobil. Akurát som sa vrátila z práce. Ľubica už bola tak nervózna, že mi chcela ten mobil vyrvať z tašky a zdvihnúť ho. Keď sa mi ju podarilo konečne spacifikovať sotením do sedačky v predsieni, mohla som konečne prijať hovor.

„Veronika...“ ozval sa Majov hlas.

„Daj mi pokoj!“ zvolala som do mobilu.

„Počkaj! Vypočuj ma! Prosím! Chcem sa k tebe vrátiť!“

„Odrazu! A to máš ešte toľko drzosti, aby si mi zavolal? Po tom, čo si mi urobil?!“

„Veronika, počkaj! Urobím všetko! Len si povedz! Nechcem byť s nikým iným, len s tebou!“

Mám pocit, že sa karta znova začína obracať. Znova ma niečo napadlo.

„Dobre teda. Príď k mojej sestre. Vieš snáď, kde to je...“

„Viem. Chcem byť len...“

„Dobre! Keď prídeš, tak dostaneš odo mňa úlohu. Keď ju splníš, môžeme byť zase spolu.“

„Sľubujem! Hneď som tam! Čakaj na mňa!“ povedal a zložil.

„Kto to bol?“ spýtala sa Ľubka.

„Majo.“

„Čože?! A to ho chceš sem len tak vpustiť?!“ zhrozila sa.

„Chcem. Mám totiž veľmi dobrý nápad.“

Ľubka sa čertovsky usmiala. Asi pochopila môj diabolský zámer.

Majo zazvonil pred našim bytom po dvadsiatich minútach od telefonátu. Ľubka mu otvorila. On vošiel dnu, v obleku, navoňaný drahým parfumom. V pravej ruke držal kyticu, v ľavej drahé francúzske víno. Už mu chýbal len zásnubný prsteň.

Keď ma uvidel, okamžite ku mne priletel.

„Veronika! Tu ti posielam také skromné dary. Viem, že je to málo za to, čo som ti spôsobil, ale dúfam, že na začiatok do bude stačiť.“

Rozpačito som prijala jeho dary. On si zrazu kľakol na pravé koleno.

„A teraz čakám na tú úlohu, o ktorej si hovorila. Želaj si hocičo! Nič nebude brániť našej láske!“

„Stačilo by už! Vstávaj a poď s nami do kuchyne!“

„Ako rozkážeš!“

Usadili sme sa v kuchyni. Majo čakal odo mňa rozkaz ako pes na cvičisku. Ľubka mala čo robiť, aby sa nesmiala. Aj mne to dalo dosť práce.

„Majo! Pozeraj sa normálne! Veď to sa nedá takto!“

„Prepáč. Chcel som trochu uľahčiť situáciu. Tak, čo sa úlohu si pre mňa vymyslela?“

„Je to jednoduché. Chcem, aby si niekoho zmlátil.“

„A to je všetko?“ zasmial sa.

„Všetko. A pripomínam ti, že to urobíš zadarmo!“

„Ako zadarmo? Veď v úlohe je naša láska...“

„Dobre, dobre. Zabudla som.“

„A koho mám zmlátiť?“

„Radku!“ zvolala Ľubica a vstala od stola.

„Tú mrchu? S najväčšou radosťou! Kedy to mám urobiť?“

„Čo najskôr!“ predbehla ma znova moja sestra.

„Ako to urobíš, mi je jedno. Máme len jednu podmienku. Nechceme, aby mala po tej bitke nejaký handicap. Myslím tým ochrnutie, a iné podobné zranenia. Tomu sa vyhýbaj!“

„Bude mať jeden handicap. A tým bude nepoužiteľnosť zubov,“ povedal a zasmial sa.

„Som rada, že si rozumieme. A teraz choď! Keď ju pôjdeš zmlátiť, zavolaj nás! Chceme si to pozrieť,“ povedala Ľubica.

„Tak s tým nesúhlasím. Je to nebezpečné pre vaše alibi. Keď tak strašne chcete vidieť jej rozmlátenú hubu po akcií, tak vám ju ukážem na fotkách. Platí?“

„Môže byť. Bude to ako dôkaz o splnení tvojej úlohy. A teraz choď!“ rozkázala som mu.

„A nebude ani...“

„Nie! Až po úlohe. A teraz padaj!“

„Tak ja padám. Majte sa!“

Odišiel. Buchnutie vchodovými dverami bolo toho dôkazom. Zostali sme tu samy.

„Taká som šťastná! Mali by sme to osláviť!“

„Súhlasím. Otvoríme tú jeho fľašku. Dones poháre a vývrtku!“

A tak sa začala malá oslava nášho víťazstva nad neverou. Konečne začínam cítiť návrat šťasteny do môjho života. A tak si teraz s chuťou a radosťou popíjam víno.

Po pol hodine, keď sme si už naliali tretí pohár vína, ktoré nám trochu stúplo do hlavy, zlepšujúc našu náladu, zrazu Ľubka vstala a dala pohár nad seba.

„Rada by som predniesla prípitok. Na tú mrchu a jej zuby!“

„Tak! Na jej zuby!“

Tak sme si štrngli tými pohármi, až z nich trochu vína vyletelo na šedý koberec. Ľubka sa na to pozrela a lenivo mávla rukou. Vtedy som si na niečo dôležité spomenula.

„Ľubka, na niekoho sme zabudli.“

„Na koho?“

„Na Teri!“

„Ach jaj! Mala by si jej zavolať a oznámiť jej, že sme jej prácu urobili za ňu!“

Zdvihla som mobil zo stolíka a vytočila číslo na Teri.

„Prosím?“

„Ahoj, Teri! Tu je Veronika.“

„Čo sa deje?“

„Vybavili sme ten kšeft!“

„To vážne? A to som vám takmer vôbec nepomohla.“

„To je v poriadku. Snažila si sa.“

„Ozaj, a koho ste zohnali?“

„Môjho milenca. Maja!“

Na druhej strane nastalo na pár sekúnd ticho. Asi rozmýšľala, ktorý z jej bývalých nápadníkov by to mohol byť.

„Maja? Počkaj! Ako sa volá?“

„Marián Slabý.“

„Preboha!“ skríkla Teri.

„Čo sa deje?!“

„Vieš, koho si na ňu poslala?“

„Môjho milenca,“ odvetila som.

„Tak ty si s ním chodila?“ zhrozila sa. „Vieš, kto to je?“

„Viem. Je súkromný detektív.“

„Ty si nenormálne a šialené dievča! Ach! Určite ti povedal, že pracoval u polície.“

„Niečo také spomínal.“

„A vieš, prečo ho vyhodili?“

„Tak ma už nenapínaj!“ prosila som ju.

„Pretože takmer umlátil jednu babu k smrti. Dokonca ju chcel zastreliť! Zistilo sa, že to tiež robil na objednávku.“

Hlavou mi prebehlo obrovské zhrozenie a veľká dávka zapierania.

„Čo to hovoríš? Kde si na to prišla?“

„Kde? Dvadsiatim rokom v base utiekol len preto, lebo ho niekto odtiaľ vysekal. Preto ho „len“ vyhodili od polície. Jeden môj známy ho pozná. Pracoval s ním ako... Pracoval s ním na nejakých kšeftoch.“

Začalo sa mi robiť akosi nevoľno z nových skutočností. Prejavovalo sa to hlavne väčším telesným teplom a zvýšenou aktivitou potných žliaz.

„Teri. Myslíš si, že sa o to pokúsi znova?“

„Ťažko povedať. Ostáva ti len dúfať, že ju neumláti k smrti. Čo si mu za to sľúbila?“

Zložila som hovor. Keď sestra uvidela moju bledú tvár, zbledla tiež.

„Čo sa deje? Hovor!“

„Musíme mu v tej akcií zabrániť! Tej babe ide o život!“

„No a čo? Pár vyrazených zubov...“ odvetila a mávla rukou.

„Ten šialenec ju chce zastreliť!“ skríkla som na ňu.

„Pre Kristove rany! Ja som ti hovorila, aby sme ju len rozvláčili po bulvári!“

„Nechaj to tak! Rýchlo! Musíme ísť za ním!“

„Autom? Veď sme pili!“

„To je teraz jedno. Teraz je v stávke ľudský život!“

Ľubka veľmi rýchlo vytriezvela. Rýchlo na seba niečo nahodila, a už sme utekali von.

„Ktorým autom pôjdeme? Nezabudni, že ja som pila!“ pripomenula mi svoj zdravotný stav.

V zúfalstve sme sa rozbehli s mojim autom do mesta.

„Veva, vieš, kam pôjde?“ spýtala sa vystrašene Ľubka.

„Neviem! Dúfam, že ich nájdeme na mieste, o ktorom si myslím, že tam budú.“

„A to je kde?!“

„Budova, v ktorej pracuje môj manžel.“

„A čo by tam teraz robil?“

„Tesne pred tým, než sme sa stretli na letisku, som poslala môjho manžela preč. Priletel totiž so mnou. Tá potvora určite za ním ide. Majo to možno vie. Priletel s ňou.“

„Je to isté? Máš len jednu šancu. Nezabudni na to!“

„Som už rozhodnutá. Ide nám o čas!“

Milanova firma mala sídlo v tých nových presklených budovách na Rožňavskej. Presnú adresu neviem. Viem ale, kde to je. To je hlavné.

Pre zastavenie Majového psychopatického vyčíňania sme museli porušiť mnoho dopravných predpisov, hlavne rýchlostných. Miestami sme sa rútili na rovných úsekoch ciest rýchlosťou okolo sto kilometrov za hodinu. Uvedomila som si, že keď Majo umlátil prvú ženu, konal tak na objednávku. Teraz koná znova na objednávku, kde platbou je moja láska. A za tú, ako už ukázal, je schopný aj zabiť.

Semafory tentoraz stáli proti nám. Čo križovatka, to červená. Riskovať haváriu nechcem. Nie som muž! A moja sestra by určite upadla do rôznych zlých psychických stavov, z ktorých by sa už nikdy nedostala. Už teraz vyzerala, že sa každú chvíľu zosype. Bola stále bledšia. Najväčšia rýchlosť, ktorou išla, bola deväťdesiatka na diaľnici v Bratislave počas autoškoly. Vtedy sa zo šoku dostávala asi týždeň. Preto mimo mesto šoféroval jej muž. Ako bude ona bez neho fungovať? Vôbec si to neviem predstaviť.

Keď sme sa nachádzali ešte tri červené križovatky a jednu úzku ulicu od najpravdepodobnejšieho miesta toho hrozného incidentu, spýtala sa ma moja sestra túto otázku: „Veronika, čo budeš robiť, aby si ho zastavila?“

Tým ma úplne dostala. Vôbec som nad tým nerozmýšľala. Napadnúť ho nemôžem, to by zabil aj mňa. A odvážna Ľubica určite zostane v bezpečí zamknutého auta.

„Skúsim ho ukecať. Videla si, ako ma miluje. Určite s tým prestane. Aspoň dúfam.“

„Ako skúsená psychologička s týmto argumentom nesúhlasím. Dala si mu jasnú úlohu. Si jeho kráľovnou. On tvojim oddaným služobníkom. Dala si mu úlohu za určitú odmenu. Svoj kráľovský sľub už nemôžeš odčiniť.“

Niekedy ma dokáže vážne naštvať. Hlavne tými svojimi smiešnymi prirovnaniami. Tentoraz však mala krutú pravdu. Čo teraz? Na rozmýšľanie mi zostáva málo času. Ešte sa k rozmýšľaniu pridal stres, čo znamená, že už nemôžem normálne rozmýšľať.

„Čo sa dá robiť. Budem musieť improvizovať.“

„Nemali by sme zavolať políciu?“

„No to je výborný nápad!“ usmiala som sa.

„Že?“

„Má to ale jeden háčik. Nás zatknú ako objednávateľky.“

„Do kelu! Ale ja ich zavolám! Nedovolím, aby ťa ten psychopat zabil!“

„Si najlepšia sestra na svete. Mám ťa veľmi rada. A ak ma máš aj ty rada, nezavoláš políciu. Celú túto udalosť som vyvolala ja. Ja sama ju musím ukončiť. Prosím, ver mi! Nič sa mi nestane.“

Ľubke stiekla po oku slza. Dala ruku na moju dlaň.

„Bojím sa o teba!“

Zovrela som jej dlaň pevne v mojej dlani.

„Neboj sa. Nič sa mi nestane!“

Konečne sme sa s BMW rútili po spomínanej úzkej uličke. S každým ubehnutým metrom sa zväčšovala nervozita. Už chýbalo len päťdesiat metrov. Už len dvadsať metrov...

Konečne sme sa zjavili na mieste činu. Boli sme na správnom mieste. Malo to však jeden veľký, blikajúci háčik.

19

Už z pohľadu na tú scénu nám bolo, žiaľbohu, jasné, že sme prišli neskoro. Čo však bolo horšie, na mieste bola, okrem rozprávajúcich sa policajtov, aj sanitka. Zdravotníci niekoho nakladali na nosidlá. Rýchlo som vystúpila z auta.

„Veronika, čo robíš!“ zakričala na mňa Ľubica. Nezastavila ma.

„Slečna, prosím Vás, opustite tento priestor!“ rozkázal mi mladý policajt, keď si všimol, ako sa blížim k miestu činu.

„Prosím Vás, čo sa tu stalo?“

„Nejaký agresívny muž napadol druhého muža a spôsobil mu ťažké ublíženie na zdraví. Kedy to bude v novinách?“

Pozrela som sa naňho ako na blázna.

„Veď ste z novín. Či?“ poškrabkal sa po hlave.

Vtom som zistila, že ten človek na nosidlách je Milan. Sprvu som ho nemohla spoznať, pretože celú tvár mal od krvi. Až potom, keď sa na mňa tak dlho pozeral tými očami... Nikto nemá taký záhadný pohľad ako môj manžel.

„Milan!“ zakričala som naňho. Rozbehla som sa k sanitke.

„Slečna, počkajte!“ zakričal na mňa ten policajt a rozbehol sa za mnou.

„Čo ti to urobili?“ spýtala som sa ho, keď sa mi konečne podarilo dobehnúť k autu.

„Prosím Vás, odstúpte od sanitky!“ zavolal na mňa záchranár.

„Som jeho manželka!“ zvolala som zúfalo.

„S nami ísť nemôžete. Ideme k Milosrdným bratom,“ odpovedal, keď nasadol do sanitky. Potom zavrel dvere. Sanitka pomaly opúšťala miesto s blikajúcimi majákmi. Nechali ma tam stáť, vystrašenú a zúfalú. V takomto prípade, keď ide o život blízkeho človeka, sa rýchlo zabudne na všetky nepriateľstvá a spory.

„Slečna, ste v poriadku?“ spýtal sa ma policajt.

„Nie som slečna, som paní!“ odpovedala za mňa moja agresívnosť.

„Ospravedlňujem sa. Chcete niekam zviesť?“

„Netreba. Mám tu auto.“

„V poriadku. Tak dovidenia.“

Policajti tiež odišli. Všetci ma tu nechali stáť so žiaľom z tak ohavného činu, akým je spriadanie pomsty. Vďaka nášmu plánu je môj muž v kritickom stave, a tá mrcha zmizla z povrchu zemského. Určite ju išiel brániť, a takto skončil. Ako keby zabudol, že bol jedným z mnohých. Ale aj tak vykonal šľachetný čin. Musím za ním! Musím zistiť, ako je na tom!

Ľubka sa za mnou prikradla ako nejaký zlodej. Konečne sa odvážila opustiť pohodlie a bezpečie môjho auta. Veď ma aj riadne vyplašila, keď sa postavila vedľa mňa.

„Čo sa teda stalo?“

„Zmlátili mi muža,“ odvetila som stroho.

„Preboha! A čo tá potvora?“

„Neviem o nej. Proste zmizla.“

„Nemali by sme ísť pozrieť tvojho muža?“

„Prosím? Áno. Poďme.“

A tak sme sa odviezli do nemocnice. Cesta netrvala ani päť minút. Mne pripadala ako večnosť. Stále sa utápam vo vlastnej vine, a to som len chcela vykonať spravodlivosť. Nepomáhala mi ani vlastná sestra otázkami. Počas celej jazdy bola ticho a pozerala z okna. Čo ju trápi?

Keď sa mi podarilo na prvý krát zaparkovať pred nemocnicou, vystúpili sme a namierili si to k informáciám na prízemí. Bola tam staršia pani v bielom tričku. Čítala nejaký ženský časopis.

„Dobrý večer. Pred chvíľou k vám priviezli pacienta,“ povedala som.

„Joj, paní. K nám privezú pacientov...“ odbila ma.

„Milana Modranského.“

„No vidíte! Mali ste hneď povedať, že o koho ide! Moment...“

Odmlčala sa a naťukala jeho meno do počítača. Chvíľu ešte niečo hľadala, a potom prehlásila: „Ešte nebol daný na izbu. Ešte asi bude v niektorej z týchto operačných miestností. Chvíľu počkajte, a keď vyjde z niektorých dverí doktor, opýtajte sa ho!“

„Tak Vám ďakujem.“

Ihneď sa vrátila k čítaniu toho časopisu. To sú mi informácie ako sviňa! Neostáva mi nič iné, než si sadnúť a čakať. Ľubka sa posadila na sedačku vedľa mňa.

„Neboj sa! Dobre to dopadne!“

Už sa mi nechcelo ani plakať. Viem, že to už nič nezmení, ani nevráti. Treba už len dúfať, že sa Milanovi nič vážneho nestalo. Cítim vinu. Veľkú vinu. Keď sa to Milan dozvie, tak mi to do smrti neodpustí. Keby sa toto stalo pred pár týždňami, pomyslela by som si, že sme si kvit. Teraz cítim nad ním ľútosť. Cítim, že ho opäť začínam milovať. Horšie je, že ho milujem aj napriek jeho nevere. Svoju lásku som k nemu nestratila ani počas vzťahu s Majom. Moje vedomie mi vtedy hovorilo, že tomuto vzťahu niečo chýba.

Teraz už viem, že čo mu chýbalo. Teraz som si to naplno uvedomila. Vzťah s Majom vznikol z trucu. Aj keď sa dostal do vážnej fázy, stále bol vytvorený z trucu. Keby som nebola k Milanovi taká krutá, a dovolila mu predložiť mi tie dôkazy, tak by sa možno nič nestalo. Začínam sa báť, že ak mal pravdu, a musel prežiť všetky tie útrapy, tak mi naozaj predloží tú žiadosť o rozvod.

Z premýšľania nad mojou temnou budúcnosťou ma vytiahla Ľubka.

„Pozri sa, kto prišiel!“

Zdvihla som hlavu, doteraz smutne pozerajúcu do zeme. Predo mnou sa zjavila tá mrcha. Mala na sebe čierne džínsy a červenú koženú bundu. Na pravom ramene mala čiernu značkovú kabelku. Na nohách značkové tenisky. Tak to je móda dnešných zvodkýň?

Pochytil ma hnev. Čo tu robí? Provokuje ma? Mať pištoľ v kabelke, tak ju na mieste zastrelím. Škoda, že je tu stále veľa ľudí.

„Paní Modranská? Volám sa Radka Štedrá. Mohli by sme si prehovoriť?“

To je správne meno pre takúto sviňu. Byť štedrá v rozdávaní svojho tela. Čo teraz? Zabiť ju? Ani sa mi nechce. Počas jej predstavovania ma zase pochytila depresia z temnej budúcnosti.

„Poďme niekam inam,“ povedala.

Vystrelila som ako šíp. Dosť ju prekvapilo, že idem za ňou. Myslela si, že pôjde za ňou Ľubka. Nechcela ale strácať čas. Vystúpili sme po schodoch ku preskleným dverám ku schodisku. Svietilo tu svetlo. Za nami boli ďalšie dvere, za ktorými stála sanitka.

„Tak čo chcete? Môjho manžela? Nebojte sa. O chvíľu už budeme rozvedení,“ utešovala som ju.

„Nie. Preto som neprišla.“

„A ako ste nás našli?“ spýtala som sa s nábojom detektíva.

„Sledovala som sanitku. Vedela som, že tiež sem prídete.“

Aké jednoduché. To znamená, že nás musela pozorovať zo svojho auta.

„Povedzte mi, čo sa stalo?“

„Vyšla som von z budovy, kde pracujem. Tu som spozorovala Maja, ako beží za mnou. Tak som naňho počkala. Vôbec by ma ani nenapadlo, že by ma chcel napadnúť. Keď bol pár metrov pri mne, a jeho tvár hovorila, že sa asi nechce porozprávať, prišlo mi, že toto asi neprežijem.

Už bol asi tri metre odo mňa, keď otvoril váš manžel dvere, a trafil ho s nimi do zubov. Majo spadol, ale zase rýchlo vstal a premenil sa na ešte zúrivejšie monštrum. Napadol Milana a zmlátil ho do krvi. Rýchlo som vbehla do vnútra a zavolala ochranku. Keď konečne Maja spacifikovali, ležal Milan na zemi, celý od krvi. Zľakla som sa. Nenapadlo mi nič lepšie, ako utiecť do svojho auta. Odísť som ale nemohla. Preto slúžilo moje auto ako skrýš, odkiaľ bolo vidieť príchod policajtov, sanitky, a Vás. Mňa si vôbec nevšimli.“

Oprela som sa o stenu. Z očí mi vytryskli slzy.

„Toľko utrpenia ste nám spôsobili! Toľko smútku a nešťastia ste nám priniesli!“

„Je mi to ľúto! Cítim sa hrozne!“ snažila sa ma upokojiť.

„Že ľúto! Nám všetkým ste zničili život! A manželstvá!“ zakričala som.

„A aj preto som prišla. Už nechcem Milana! Preto Vám teraz poviem, ako to bolo s Vašim manželom.“

„Čo bolo s mojim manželom? Nerozumiem Vám...“

„Váš manžel Vás nepodviedol. Ten rúž, ktorý bol na jeho golieri, sa na ten golier naozaj dostal nechcene. Stalo sa to v tom výťahu. Išli sme na zasadanie. Vtom niečo vo výťahu zaškrípalo, výťah sa nadhodil, a moja ruka s rúžom trafila jeho golier. Chcela som mu nejakým spôsobom dať ten rúž dole, ale on nechcel. Zakryl to sakom. Keď mi potom povedal, čo sa doma stalo, a chcel po mne výpoveď, napadlo mi, že využijem tento nepriaznivý stav a pokúsim sa ho zbaliť. Avšak bez úspechu. Milan mi povedal, že Vás stále miluje. Veď sme sa vôbec nestýkali, ak teda viete, čo mám na mysli.“

„Nie? A čo tá nemocnica! Prečo ma vtedy zaprel?“ zakontrovala som.

„Neviem, prečo to urobil. Horšie je, že sme sa od vtedy začali stýkať. Vtedy ma napadla aj tá hrozná myšlienka s tými fotkami. Tá prvá fotka bola ešte podvrh. Tie ostatné už boli reálne,“ povedala a sklonila oči. „Ale na druhej strane, ani vy ste nezaháľali!“ zasmiala sa.

Pochytil ma ohromný, až spravodlivý hnev.

„Mám sto chutí Vás zabiť!“

„Máte na to právo. Čo bude teraz?“

„Navrhujem Vám, aby ste opustili toto mesto a tento štát. Už Vás nechcem nikdy vidieť!“ povedala som chladne.

„Ako chcete. Z Vášho života odídem. Už ma nikdy nebudete vidieť. Z tohto mesta ma ale nedostanete! Tu mám celý svoj život. A ten mi nikto nevezme!“

Znova mám chuť ju zabiť. Žiť v jednom meste s ňou? Čo iné mi ale ostáva? Nesmie sa nikdy dozvedieť, že Majo ju chcel zmlátiť na môj podnet. V otázke jej vyhnania z mesta mám zviazané ruky.

„Tak si zostaňte v tomto meste. Jednu vec však zopakujem ešte raz. Už Vás nechcem nikdy vidieť. Rozumieme si?“

„Rozumieme. Už nikdy!“

Otočila sa a chcela odísť. Vtom som ju ešte na chvíľu zastavila rukou. Zľakla sa.“

„Čo ešte chcete?“

„Mám ešte jednu otázku. Ako to bolo s mužom mojej sestry?“

„Prosím Vás, pripomeňte mi, ktorý to bol? Neviem si spomenúť.“

„Ten rozvodový právnik,“ zareagovala som. Tiež mi nepríde na rozum jeho meno. Stáva sa mi to od tej doby, kedy som stretla Ľubku na letisku vo Viedni.

„Jasné! Tam už vôbec nič nebolo! Sme starí známi. Keď som videla, čo sa stalo v nemocnici, napadlo mi, že mu to poviem. Chcela som vyskúšať ten pocit dobrého a čestného občana. Ja ale nepoznám jeho ženu. Keď Vás Milan predstavil ako svoju sestru, tak som mu uverila. Až potom, keď sme si posielali tie fotky, tak vtedy som to pochopila. Vtedy mi došlo, že je taký diabol, a zaprie aj svoju ženu, len aby ma mohol mať.

Keď sa potom Jaro dopočul o tejto záležitosti, rozčúlil sa. Po dvoch dňoch prišiel za mnou a navrhol mi, že by sme mohli spolu chodiť. Keď som mu povedala, že niekoho mám, znova sa rozčúlil, otočil sa, a odvtedy sa pod ním zem zľahla. Aby som mu trochu pomohla, tak som poslala upravenú fotografiu jeho žene. Už ani neviem, prečo mi dal jej mail. “

„Myslíte si, že Vám to všetko uverím? Že budem taká naivná, ako ostatné podvedené ženy?“

„Či tomu budete veriť, alebo nie, je už Váš problém. Môžem Vám ale s určitosťou povedať, že Milanovi sa už podarilo zohnať všetky dôkazy. Stalo sa to tesne pred dovolenkou. Vtedy už bolo cítiť, že náš vzťah začína stagnovať. To bolo pre mňa znamením, že musím čo najskôr rozhodiť siete inde. Keď sme sa potom zrazili s vašim milencom na pláži, spomenula som si, že to bol jeden z mojich bývalých. Hneď sa mi vyspovedal, aký je váš vzťah, a výsledok ste už potom videla. Potom zase už nechcel byť so mnou. Stále zase bľabotal o Vás. Tiež nevie, čo chce! Vlastne vedel, čo chce. Pomstiť sa mi!“

„To mi stačí. Choďte už! Vypadnite!“ rozkázala som, posúvajúc ju von z dverí.

„No, to som trafila na tie správne partie. Dúfam, že to bude nabudúce lepšie. Zbohom ostávajte!“ pozdravila a odišla.

Navrátila som sa ku svojej sestre. Výpoveď tejto ženy mi ešte viac zamotala myšlienky. Už ani neviem, čomu mám veriť. Čo je vlastne pravda? Touto otázkou sa dostávam do histórie, dlhej len pár týždňov, ale viac zamotanejšej ako najzamotanejší prípad Sherlocka Holmesa. Aj on by na rozriešenie tejto záhady potreboval viac, ako len jeden pohľad.

Ľubka ma pozorovala a čakala, kým niečo nepoviem. Stále však bolo ticho. Jej známa nervozita vyletela za krátky čas do hviezdnych výšin. Nakoniec to nevydržala.

„Povieš mi, čo si sa dozvedela?“

„Sama neviem. Mám v tom hrozný zmätok.“

„To je všetko? Tak mi to prerozprávaj! Ja to skúsim analyzovať.“

Pozrela som sa na ňu prekvapene. Ona medzitým nahodila profesionálny výraz. Začínam sa cítiť ako v jej ordinácií na sedení. Potom ma však napadlo, že je to už jedno. Mala by vedieť, ako to asi bolo podľa tej...

„Povedala mi, že tá vec s rúžom bola nehoda.“

„Nehoda? Teraz si neviem spomenúť. Nehovoril to aj tvoj manžel?“

„Práveže hovoril.“

„No, môže to byť pravda, ale aj nemusí. Mohli sa dohodnúť, ale aj nemuseli. Zatiaľ je to tak pol na pol. Čo ďalej?“

„Nevedela mi vysvetliť, prečo ma Milan v tej nemocnici zamenil za teba.“

„To je záhadou aj pre mňa. Naskytujú sa tu dve možnosti. Za prvé, nechcel, aby sa jeho milenka spoznala s jeho ženou. Za druhé, nechcel aby ťa tá potvora poznala, aby ťa nerozniesla po okolí. Ja osobne sa prikláňam k tej druhej možnosti, pretože sa okamžite spojila s mojim manželom, aby mu to povedala. To by potom znamenalo, že to bolo tebou zle vyložené, a preto si z pomsty reagovala okamžite, nepremyslene. Skrátka, urobila si prvú vec, čo ťa napadla.“

Milujem tie jej psychologické sprostosti. Ničila mi nimi život už na strednej. Tentoraz mi tie jej vysvetlenia urobili vo veci jasno. Stále však chýbajú dôkazy, ktoré by to potvrdili.

„Ľubka, vieš, čo bolo najhoršie? Že sa začali spolu stýkať až po tejto udalosti.“

„To vážne? Milan ma stále prekvapuje. Vo vašej dvojici si mala jasnú dominanciu ty. On len poslušne počúval rozkazy. Zrazu však vycítil, že sa môže dostať z tohto zajatia. Ani mňa by nenapadlo, že by takto jednal.“

„Zmenil sa. Bolo to cítiť na ňom už na Kube. Už tam si povedal, čo sa mu zachcelo. Úplne bez zábran.“

Naklonila sa ku mne.

„Hm. Veronika, povedz mi, čo budeš teraz robiť?“

„Nerozumiem.“

„Pýtam sa ťa, ako to bude ďalej pokračovať.“

„Nemám tušenia. Ak mi Milan ukáže tie dôkazy, budem rozmýšľať o tom, že sa k nemu vrátim. Aj keď neviem, či budeme po tom všetkom stále schopní nájsť si k sebe cestu. A ak si ju aj nájdeme, ešte ťažšie bude zabudnúť na celú túto situáciu.“

„Rozhodla si sa dobre. V tom ťa podporujem. Ak by s tým boli problémy, ozvi sa. Ja ti poradím.“

„Ďakujem ti,“ povedala som. Nasledovalo objatie.

„Rodina musí vždy držať pri sebe.“

Keď ma však pustila, znova zvážnela.

„Nehovorila niečo o mojom mužovi?“

Nastalo ticho. Bojím sa jej to povedať. Neviem, ako bude reagovať, či ju to nepoloží, aj keď by to mala byť pre ňu dobrá správa.

„Prosím ťa, povedz mi to! Som pripravená na všetko!“ vyhlásila.

„Tak dobre. Povedala mi, že s ním nič nemala, a že nevie, kam zmizol.“

„Klame! Čisté klamstvo! Ako ti potom vysvetlila tú fotku?“

„Povedala, že tú fotku upravila, aby mu pomohla. To je všetko.“

„A tomu mám ako veriť? Tým nenachytá ani malé dieťa!“

„Ľubka, dokážeš bez neho žiť? Dokážeš si predstaviť život bez neho?“

Tieto otázky ju totálne položili. Hnev vystriedal smútok, a po ňom plač. Plakala presne tak, ako ja na začiatku tejto aféry. Potoky sĺz úplne zamočili moje rameno, slúžiace ako operadlo pre jej boľavú hlavu a dušu.

„Ja ho chcem späť! Všetko mu odpustím! Len nech sa ku mne vráti!“

Okamžite to otočilo hlavy pacientov, čakajúcich na ošetrenie na pohotovosti. Dokonca aj tá teta sediaca na informáciách nám venovala pohľad.

„No vidíš! Čo keby si mu zavolala?“

„A čo keď mi to nedvihne? Čo keď ma už nechce!“ strachovala sa.

„Tak ho zavolaj sem do nemocnice. Povedz mu, že potrebujeme pomôcť so zraneným Milanom. On určite dobehne.“

„A čo keby si mu zavolala ty? A ja ho potom prekvapím.“

Vtom sa Jaro zjavil pred nami. Mala som možnosť vidieť ho ako prvá. Ľubka sa ešte upokojovala na mojom ramene.

„Myslím si, že už mu nemusíme volať.“

„Čo? Prečo?“ spýtala sa nechápavo. Tak som ju natočila. Stál tam, v rifliach a koženej bunde.

Najprv sa na neho len dívala. On robil to isté. Potom vstala a prišla k nemu. Ani jedno slovo nezaznelo medzi nimi. Vlepila mu facku. On odvrátil tvár, a hneď sa na ňu pozrel. Nakoniec sa silno objali. Potom sa pobozkali.

Bolo jasné, že všetky nezhody, sváry a podozrenia z nevery sú preč. Aspoň u nich je to vyriešené. Som rada, že aspoň oni sú zase spolu. Keby ju Jaro naozaj podviedol, a ona by zostala sama, neprežila by to. Nakoniec by som sa musela stať jej opatrovateľkou, čo by aj mňa nakoniec psychicky zruinovalo. Ale ako vedel, že sme tu? Nemusím dvakrát hádať, kto mu to povedal...

Naraz to začalo vyzerať, že odchádzajú. To ma tu chcú nechať samú? Kto mi pomôže naložiť Milana do auta?

„Počkajte!“ zastavila som ich.

Zastali a otočili sa. Vtedy sa Ľubka rozpamätala.

„Ešte, že si sa ozvala! Jarko, musíme tu počkať.“

„Na čo? Jaj! Skoro by som zabudol...“

A tak sme čakali na Milana traja. Medzi nami nepadlo ani slovíčko. Veď nebolo času. Ľubka stále objímala Jara, takže nemali na žiadne diskusie čas.

Po pol hodine od príchodu Jara sa dvere jednej miestnosti otvorili. Doktor, už náš starý známy, pomáhal vyjsť Milanovi von z miestnosti. Milan mal zasadrovanú pravú ruku a obviazanú hlavu. Na jeho tvári bolo množstvo modrín. Niektoré boli zalepené leukoplastom. Inak vyzeral byť v poriadku. Prečo mu potom pomáhali vyjsť von? V ruke držal nejaké papiere. Veľmi ho prekvapilo, keď nás všetkých uvidel. No než stihol niečo povedať, predbehol ho doktor.

„Vy ste príbuzní tohto pána?“ spýtal sa.

„Áno, som jeho manželka,“ zaznela moja odpoveď.

„Tak Vám ho dávam do opatery. Keby dačo, tak príďte. Ďalší, prosím!“ povedal a pomohol jednému staršiemu pánovi so zaviazanou nohou vojsť do ordinácie.

Jaro rýchlo priskočil a podoprel ho. Pomohol mu vyjsť von z nemocnice. Ja s Ľubkou sme išli za nimi. Ešte mu pomohol nastúpiť do môjho auta.

„Veronika, nenahneváš sa, keď sa teraz rozídeme?“ spýtal sa.

„Vôbec sa nenahnevám. Choďte! Keby dačo, tak sa ozvem.“

Jaro sa usmial, objal Ľubku, a odviedol ju k svojmu autu. Ja som medzitým nastúpila do auta. Skôr než ma napadlo naštartovať, skontrolovala som Milana. Sedel vedľa mňa a takmer nevnímal.

„Milan, si v poriadku?“

Pozrel sa na mňa svojim unaveným pohľadom.

„Podarilo sa mi prežiť brutálny útok. Mám zlomenú ruku, množstvo modrín, som unavený, bolí ma hlava a chce sa mi spať! Inak som v poriadku,“ zhrnul svoj terajší stav.

„Hlavne, že žiješ. Bála som sa o teba.“

„Čo tak odrazu? To už ťa ten tvoj frajer nepriťahuje? Namiesto toho išiel zmlátiť mňa.“

„Chcem ti niečo povedať. Ja...“

„Aj ja ti chcem niečo povedať. Teraz, prosím, naštartuj auto a odvez ma domov! Ďakujem!“

Oprel sa o sedadlo a zaspal. Podľa hlasu, s akým povedal túto poslednú vetu, bolo jasné, že je už v poriadku. Aspoň že to. A tak mi neostalo nič iné, ako sa vydať do nášho bytu. Ešte šťastie, že tam ostala aspoň manželská posteľ.

20

Na druhý deň sa Milan zobudil až okolo desiatej. Nebolo to neobvyklé, zvlášť keď prekonal takú hroznú vec. Ešte predtým, ako zaspal, sa mi podarilo dohodnúť s Teri, že na niekoľko dní má vládu nad obchodom znova vo svojich rukách. Veď ma to aj bude stáť. Ale ona je šikovná baba a ja jej verím. Každý cent odo mňa je ňou poctivo vydretý. Už dlho som rozmýšľala nad založením ďalšieho obchodu so šperkmi, v ktorom by hlavnú vedúcu robila práve Teri. Ale o tom až neskôr.

To, že sa Milan prebudil, sa dalo ľahko zistiť. Ako malý chlapec na mňa volal z manželskej postele dovtedy, až som k nemu prišla.

„Čo potrebuješ?“

„Teba. Chcem sa s tebou o niečom porozprávať. Včera som už na to nemal síl, tak teraz to napravím. Posaď sa ku mne!“

Usadila som sa na posteľ.

„Rozmýšľal som o našom vzťahu. Vzhľadom na udalosti, ktoré sa v posledných týždňoch udiali, bude asi najlepšie, keď sa rozídeme. Obidvaja sme sa nakoniec proti sebe mnohokrát prehrešili, a tak každý súd nás bez problémov rozsúdi.“

„Takže je medzi nami koniec? Len kvôli tomu si ma volal?“

„A čo si chcela počuť?“

Chytila som ho za zdravú ruku.

„Milan, nemohli by sme to odložiť? Skúsiť to dať znova dokopy?“

„A myslíš, že to bude fungovať? Po tom, ako si mi prejavila dôveru? A po ďalších škandáloch?“

„Nedal si mi na výber!“ zakričala som a vstala z postele.

„Nedal som ti na výber? O čom to hovoríš?“

„Už viem všetko. Keď ťa včera v nemocnici ošetrovali, prišla za mnou Radka, aby sa so mnou porozprávala.“

„Tak konečne mi veríš?“

„Čomu mám veriť? To, čo mi ona povedala, vôbec nemusí byť pravda! Hlavne keď si pomyslíme, čo je zač!“

„Tak o to ti ide! Dobre teda! Choď ku tamtej skrini a otvor ju. Nájdeš tam spis.“

Chvíľu som stála na mieste s prekríženými rukami a nafúkaným výrazom. Nakoniec mi ženská zvedavosť nedala pokoja a prinútila ma otvoriť tú skriňu. Na jednej z prázdnych políc sa naozaj povaľoval spis. Vzala som ho do ruky a otvorila ho.

„Sú v ňom výpovede všetkých svedkov. Dokonca aj môjho šéfa. Aj on poskytol výpoveď, aby mi pomohol zachrániť manželstvo. Žiaľ, bolo to márne.“

Každá výpoveď bola napísaná na počítači a podpísaná vypovedajúcim. Toto už asi nebude podvrh, aj keď u Milana je všetko možné.

„Keď chceš, zabezpečím ti aj zábery z toho osudného času vo výťahu,“ podotkol.

„Ako mám veriť, že si tie výpovede nenapísal sám?“

„No vidíš. Ako sa chceš so mnou znova dať dokopy, keď si mi ani raz neverila.“

Jeho slová ma dostali. Mal pravdu. Má naše manželstvo zmysel, keď si vôbec nedôverujeme? Pochytil ma smútok. Moje ruky podvedome dali papiere naspäť do spisu. Ten poletel na posteľ.

„Takže je to koniec,“ povedala som smutne.

„Keď to sama hovoríš...“

Znova som sa posadila na posteľ k Milanovi.

„Ja ťa ale stále milujem! Nechcem ťa stratiť! Spočiatku som si to neuvedomovala. Až potom, keď sa to všetko tak skomplikovalo...“

Milan priložil ukazovák k mojim perám.

„Aj ja ťa milujem. Tiež som si neuvedomoval, ako veľmi mi chýbaš. Až po pár dňoch života s tou semetrikou som pochopil, čo sme si spôsobili. Poď ku mne!“

Pritiahol ma k sebe a pobozkal ma.

„Takže nebude žiaden rozvod?“

„Čo myslíš? Znovu sa zoberieme?“

„Prečo nie?“ odvetila som s úsmevom.

„Vieš čo? Radšej nie. Čo keď náhodou zase uvidím nejakú takú babu s rúžom v ruke...“

„Ty jeden!“ usmiala som sa a štuchla ho do rebier. Zasyčal od bolesti.

Vydesilo ma to. On si to automaticky všimol.

„Zabudol som ti včera povedať, že mám narazené snáď všetky rebrá.“

Pustili sme sa do smiechu. On si musel dávať pozor, pretože zo smiechu ho začali bolieť tie jeho narazené kosti.

„Podpíšeš sa mi na sadru?“

Znova nastal smiech. Potom sa na posteli usadil a objal ma.

„Veronika, nechcela si mi niečo povedať?“ pošepkal mi do uška.

„A čo?“

„Včera si niečo spomínala.“

Mám mu to povedať? Mám mu povedať pravdu o tom útoku? Čo keď to bude znamenať absolútny koniec obnoveného manželstva? Milan však povedal jednu dôležitú vec. Ako môžeme byť manželia, keď si nedôverujeme? To je ale dilema...

„Dnes mám ísť na policajnú stanicu spísať zápisnicu o tom atentáte na moju osobu,“ povedal.

A je to tu! Čo teraz? Ak pôjde spísať tú zápisnicu, tak Majo nás určite udá! A to bude dupľovaný koniec tohto „harmonického“ vzťahu. Myslím na mňa a Milana. Pravda bude musieť teraz vyjsť najavo. A som pripravená niesť dôsledky.

Znova na mojej tvári nastalo smutno. Malo to byť znamenie pre Milana o nastávajúcej krutej realite. Všimol si to pomerne rýchlo.

„Chceš mi niečo dôležité povedať, však?“ odvetil.

„Milan, musím ti niečo povedať. Ten chlap, čo ťa včera zmlátil, nebol určený pre teba, ale pre Radku.“

„Čože?!“ zhrozil sa.

„Zistili sme, teda ja, Ľubka a Teri, že nás tá mrcha pripravila o chlapov. A...“

„A tak ste sa dali dokopy a nachystali plán pomsty. Však?“

„Už sme mali dosť jej špinavej hry! A tak sme sa rozhodli pre takýto druh pomsty. Nikoho by ani vo sne nenapadlo, že sa Majo vrhne na teba.“

„Počkaj. Chceš povedať, že ten maniak bol...“

„...môj milenec. Presne tak.“

„A teraz akože čo mám robiť? Keď tam pôjdem, on ťa určite udá, a všetky tri pôjdete do basy.“

„No tak ja som myslela, že by si nepodal to trestné oznámenie...“

„Tak na to zabudni!“ povedal rázne Milan.

„Takže ma chceš v base? Teraz, keď sme sa uzmierili? To si ale vzorný manžel! Len čo je pravda!“ rozohnila som sa.

Milan sa zamyslel. Musel v hlave bojovať s dvomi dilemami. Buď nepodá oznámenie a dohodne sa s Majom na zabudnutí celej veci, alebo podá oznámenie, čo by v konečnom dôsledku znamenalo získanie peňazí od poisťovne a väzenie pre Maja, mňa a moje spolupáchateľky. On nad tým rozmýšľa!

„Tak ty nad tým rozmýšľaš? Ja viem, čo chceš. Peniaze sú ti prednejšie ako tvoja manželka!“

Z mojich očí vyhŕkli slzy. Mala to byť posledná nádej na moju záchranu, aj keď viem, že moje šance sú po tom všetkom malé. Asi je ten pravý čas zmieriť sa zo svojim osudom, ktorý si právom zaslúžim.

Milan rýchlo vyskočil z postele a objal ma.

„Nebuď hlúpa! Nikdy ťa neudám! Ty si moje všetko! Peniaze sú mi ukradnuté. Hlavne, že mám teba!“

„Myslíš to vážne? Tak nad čím si rozmýšľal?“

„Rozmýšľal som nad novým nábytkom v našich prázdnych izbách. A nad tým, že po druhý raz v mojom živote odmietnem podať trestné oznámenie na toho istého chlapa.“

Dali sme sa do smiechu.

„Myslím si, že tu by mala byť taký menší čierny stolík a taká malá stolička. Čo povieš?“

„Prečo nie? Vždy som tam chcela niečo také mať.“

„Moje nervy! Teraz ma napadlo, o koľko peňazí prídem!“ zhrozil sa.

„Ty asi žartuješ, však?“

„Mohol som byť milionár! A namiesto toho...“

„Ty! Chceš povedať, že by si ma len tak nechal zavrieť kvôli peniazom?! A čo tie tvoje slová pred chvíľou?“

„Aké slová?“

„Ja ťa zbijem!“

„Tak udri bezbranného!“

Namiesto úderu som ho zhodila na posteľ. Zároveň sa mi podarilo spadnúť vedľa neho.

„Dúfam, že si žartoval.“

„Potreboval som si spomenúť na staré dobré časy.“

„Staré časy sa skončili. Už sme ich uzavreli. Teraz už len treba na ne zabudnúť.“

„Tak na ne zabudnime!“ povedal a pobozkal ma.

O jednej sme sa zastavili na policajnej stanici. Policajti sa veľmi čudovali, keď im Milan povedal, že trestné oznámenie nepodá. Museli preto Maja prepustiť. Počkali sme si naňho pred policajnou stanicou. Keď vyšiel, v stále v tom obleku zo včera a so sakom cez rameno, a zbadal ma s mojim mužom, nahodil smutný výraz. Radšej sa pozeral do zeme ako do mojich očí. Ale aj tak išiel ku mne.

„Ahoj, Veronika.“

„Ahoj, Majo. Milan, mohol by si nás nechať chvíľu osamote?“

Milan sa s veľkou nevôľou vzdialil. Začal si krátiť čas telefonovaním. To mi vyhovovalo. Aspoň nič nezačuje.

„Veva, je mi ľúto, že som zmlátil tvojho muža. Je mi to veľmi ľúto.“

„Už je to za nami. Chcela som ti ale povedať niečo iné.“

„Viem, čo mi chceš povedať. Je koniec. Bezsenná noc v cele predbežného zadržania mi dala priestor na úvahy o našom vzťahu. Ako bývalý policajt som vydedukoval najmožnejšie ukončenie tejto drámy. Tvoj manžel ma ale prekvapil. Mohol zo súdu vyšklbať veľké peniaze.“

„Majo! Buď rád, že to takto dopadlo.“

„Tak to som rád. Aspoň sa budem môcť riadne vrátiť k práci detektíva...“

„... a výpalníka,“ doplnila som ho.

„Presne tak. Už mi to aj chýbalo. No nič. Idem domov. Zbohom!“

„Zbohom, Majo!“

„Keby si potrebovala detektívne služby, máš moje číslo.“

Usmiala som sa. On sa tiež usmial, otočil sa a odišiel. Všimol si to Milan a vrátil sa ku mne.

„Veronika...“

„Čo sa stalo?“

„Tak ma napadlo, že tá minulá dovolenka dopadla dosť zle. Nepôjdeme si ju zopakovať? Tentoraz už spolu.“

„Ale zlato, veď máš sadru na ruke.“

„A kto hovoril, že pôjdeme hneď teraz,“ klepol si po čele ľavou rukou.

„Mohlo ma to napadnúť. Čo budeme teraz robiť?“

„Navrhujem, aby sme išli nakupovať,“ povedal len tak.

Až mi to vyrazilo dych. On chce ísť nakupovať?

„Ty chceš ísť nakupovať? Si ma prekvapil!“

„A ty si myslíš, že pôjdeme kupovať handry? Nový nábytok ideme kúpiť!“

„Aha! Nevadí...“

21

Normálne by človek povedal, že šťastný koniec sa blíži. To isté chytalo aj mňa s Milanom. Každopádne, všetko nasvedčovalo faktu, že sa všetko vracia do starých koľaji.

Moja sestra opäť žije v harmonickom manželstve so svojim mužom, avšak s tým rozdielom, že ich spoločné „záťahy,“ ako nazývali tú nadpriemernú konzumáciu alkoholu, sa znásobili. Niekedy mám pocit, že volať im každý deň po devätnástej hodine je prakticky nemožné. Dokonca sa niekde dočítali, že v severských krajinách sa začína piť už od piatku poobedia a drží sa do nedele večer. Zatiaľ to ešte nevyskúšali, ale míľovými krokmi sa k takej akcií blížia. Ako sa vraví, trénujú. Aspoň sú doma a vyzerajú ešte šťastnejšie, ako predtým.

Mojej sestre sa ešte viac začalo dariť v jej praxi, pretože vďaka všetkým tým udalostiam, väčšiemu zblíženiu s Jarom a spoločným „akciám“ získala nový pohľad na život, čo sa odráža aj na jej psychologickej pomoci, čo oceňujú stále sa rozrastajúce zástupy pacientov.

Teri, a to malo byť najzaujímavejšie, si našla vážnu známosť, s ktorou ju to už dva celé týždne stále drží. A ja im len prajem, pretože ten bohatý a mladý nápadník chodí každý deň do našej predajne a neustále kupuje nejaké mužské šperky. No keby som si ja dala všetky tie veci, ktoré kúpil, na seba, tak mi už odpadne krk a ruky. Na každý deň bude asi používať novú sadu. Tak rada by som mu povedala, aby našu Teri niekam pozval, no nemám také srdce to urobiť. Čo keď po ňom už nepríde nik? Taký je biznis. A práve v jeden deň, boli to už štyri týždne po tom všetkom, a my sme sa tešili, ako za tri týždne vyrazíme na Kubu, lebo skoršie sa nedalo, nastalo posledné dejstvo v tomto príbehu, o ktorom mi však môj vlastný osud zabudol povedať. Je vidieť, že má umeleckú povahu ako ja.

Mladík opäť dorazil do predajne. Poväčšine sa moja maličkosť vtedy presúva na „kontrolu účtov,“ ako nazývam svoj stále dlhší, ale inak dvadsaťminútový, oddych. Snažím sa korigovať počuteľnosť tých dvoch hrdličiek upriamením pozornosti napríklad na nový módny časopis a rozmýšľať nad prádielkom, v ktorom by som potešila erotické oko môjho Milana, no niekedy sa proste nedá započuť. Keby som radšej v ten moment nič nepočula...

„Mišo, prestaň!“ protestovala Teri ako vždy, no len na chvíľu, keď sa blížila dlhá jazýčková. Ešte pár návštev a trhnú svetový rekord.

„Milujem ťa a chcem si ťa vziať,“ povedal ten mladý milovník.

Ach! Tie časy mi pripomenuli deň, keď ma môj Milan požiadal o ruku. Ako teraz tak počítam, budeme mať výročie presne o tri týždne, čo znamená, že ich budeme oslavovať na Kube. Aké romantické...

„No ja neviem. Nie je to ešte predčasné?“ pýtala sa mladá kočka.

„Prečo? Milujeme sa navzájom. Čo nám ešte treba?“

„Vieš, milujem ťa tiež, ale počkajme ešte so svadbou. Čo keby sme ešte chodili spolu?“

„Škoda. Ale keď chceš, bude po tvojom. A práve prichádza môj známy. Pomohla by si mu s výberom?“

Niekto prišiel. Nemal by sa môj lenivý zadok tam pobrať? Ale moja zástupkyňa to zvládne.

„Dobrý deň Vám prajem. Čím poslúžime?“

„Dobrý deň. Hľadám nejaký šperk pre moju priateľku.“

Tak moment! Ten hlas odniekiaľ poznám! A veľmi dobre ho poznám. Len sa bojím, aby jeho nositeľom bol niekto iný.

„Chceli by ste náhrdelník alebo náušnice?“

„Prepáčte, že som taký smelý, ale mohla by mi pomôcť Vaša nadriadená?“

Srdce sa zmenilo na motor o rýchlosti dvesto kilometrov za hodinu. Nebyť tak silno pripojené k môjmu telu, vyletelo by obrovskou rýchlosťou stovky metrov ďaleko.

„Ale...“

„Ospravedlňujem sa, ale vaša nadriadená je moja známa. Rád by som ju pozdravil. Ona má totiž podobný vkus ako moja priateľka.“

„Ako chcete.“

Silnejúce kroky zvyšovali moju úzkosť.

„Prosím Vás...“

„Čo sa deje?“ vybafla som vystrašene. Teri sa zľakla.

„Mrzí sa to vystrašenie, ale pán by chcel poradiť od Vás.“

Čo sa dalo robiť? Treba tam ísť. Inej cesty niet.

„Tak poďme.“

Mdloby mi priniesol ten pohľad na toho človeka, ktorým nebol nikto iný, než môj bývalý milenec.

„Ahoj, Veronika. Dlho sme sa nevideli,“ pozdravil ma. Bol ešte krajší ako predtým.

„Ahoj, Majo. Je to už veľmi dlhá doba,“ napadlo mi.

„Tak mi poradíš?“

Presunula som sa k pultom na druhej strane predajne. Moja pozdvihnutá ruka bola pre Teri gestom, aby sa rozprávala s nápadníkom alebo inak znemožnila počúvanie nášho rozhovoru.

Hneď ako sme sa presunuli, sa Majo oprel o pult a nahodil sexi úsmev.

„Čo chceš?“ zaznela moja jasná otázka.

„Čo by som chcel. Prišiel ti zákazník. Tak ho obslúž!“ bola jeho jasná odpoveď.

„A ako? Tu? Alebo vzadu?“

„Dal by som si povedať, lebo si ešte viac sexi ako predtým, ale teraz nie. Neskôr. A ty sama to budeš chcieť!“

Jeho slová ma zarazili. Ale ja mám opäť perfektný život a ešte harmonickejšie a erotickejšie manželstvo. Čo iné mi chýba? On? Ten arogantný, svalnatejší, krajší, voňavejší... Dosť! Mám predsa svojho manžela. Tiež krásneho, majúceho na všetko poznámky, menej svalnatého, ale môjho!

„Mýliš sa! Nebudem! Môj život je opäť v normále. Všetko je v poriadku.“

„Naozaj? A čo náš vzťah? Bol to síce nenormál, to pripúšťam, ale aké nádherné to bolo. So svojim manželom tie hrátky znova nezažiješ. A ja som už, od tej doby a oproti nemu, čosi viac!“ hrdil sa.

„A čím, prosím ťa?“

„Úspešným podnikateľom,“ vyšlo z neho ešte hrdšie.

„Ale nehovor! Tak rýchlo? Pozri sa na mňa! Môj podnik som budovala roky, aby som bola v takom stave, v akom som teraz.“

„Nech je, ako chce. Som úspešný podnikateľ s kopami prachov a rozdáš si to so mnou, kedy budeš chcieť.“

„Chod na psychiatriu! Ty si úplný blázon!“ vyšlo zo mňa hlasnejšie. Teri to nepočula. Ešte šťastie, že má taký silný hlas. Alebo nie?

„Tak ti to dokážem. Ktorý šperk v tejto miestnosti je najdrahší?“

„Prst mi padol okamžite na nádherný briliantový náhrdelník, aktuálne „len“ za rovných desaťtisíc eur.“

„Mužský,“ zagúľal Majo očami.

Prst začal byť neistejší.

„Nevadí. Kúpim ho.“

„Teraz?“ vypadli mi oči z jamôk.

„A kedy inokedy? Zajtra?“

V okamihu zamával pred mojimi očami akousi zlatou kartou. Taký nákup storočia, a od takého sviniara! Určite má niečo za lubom. Opäť však prehovoril v mojom mozgu biznis. V okamihu bol náhrdelník v príslušnej špeciálnej škatuľke v taštičke a peniaze boli v momente na účte. Tak neklamal. Teraz som v pomykove. Nejaká časť môjho mozgu mi hovorila, aby som s takým alfa samcom opäť rozbehla milenecký pomer, ale vnútro mi kázalo pevne zaradiť spiatočku. Ešte šťastie, že ho mám.

„Tak nech sa ti páči! A ďakujem za nákup!“ zahlásila som nahlas. To mal byť pokyn pre Teri, aby ukončila rozhovor s nápadníkom a vydala sa so mnou na bojovú poradu.

„Ešte počkajte! Potrebujem niečo prebrať,“ riekol a rukou zastavil trhanie milostného rozhovoru. Teri s nápadníkom sa rozžiarili a komunikovali ešte intenzívnejšie. Akoby sa už nikdy nevideli. To sa naozaj vidia len v tejto predajni? Čuchám ďalší podvod. Majo sa opäť naklonil ku mne.

„Ten chalan, rozprávajúci sa s tvojou kolegyňou, je môj zamestnanec. Platím ho len za to, aby jej zamotal hlavu a kupoval mi veci. Keďže to už teraz vieš, tak ti je jasné, kto ti všetky tie peniaze dal.“

„A to všetko preto, aby si sa so mnou vyspal?“

„Aby sme opäť rozbehli náš milenecký vzťah. Trošku ťa ešte opravím. Aby si ty rozbehla milenecký vzťah. A ty to rada urobíš...“

„Ty jeden psychicky narušený človek! Čo si myslíš, že sa s tebou za to všetko vyspím?“

„No vidím, že ťa toto nepresvedčilo, tak skúsime niečo tvrdšie.“

Vytiahol z vrecka najdrahší dotykový telefón. Po pár kliknutiach sa na obrazovke zjavila fotka. Bola to jedna z fotiek z obdobia takzvanej „Hry na neveru,“ najdôležitejšej súčasti toho kolotoča.

„A týmto ma chceš dostať do postele?“ zasmiala som sa mu do očí.

„To je len súčasť toho celku.“

„A čo je ostatkom?

„Toto,“ ukázal na taštičku.

„Už ti vôbec nerozumiem. Hovoríš z cesty!“

„Mám dobrého známeho v jednom nemenovanom bulvárnom plátku. Ten mi za dobré slovo a pár euro papierikov napíše hocičo. Asi nechceš, aby zajtra bola celá dvojstrana o tom, ako úspešná podnikateľka mala sex so známym podnikateľom, a to za chrbtom svojho, ako som si všimol, úspešného a známeho manžela, len preto, aby jej vrátil najdrahší náhrdelník, ktorý už takto párkrát predala a „odkúpila.“

Opäť ma chytajú mdloby. Vodu ale pýtať nemôžem. Vtedy som najslabšia a všetkým naokolo by som to vytrepala. Posledné sily a primäli ísť do silného, avšak márneho, protiútoku.

„A myslíš si, že ti to niekto uverí? Budú ťa mať za blázna! Všetko popriem!“

„Je jedno, čo urobíš. Účinok článku to neohrozí. Ľudia majú radi takéto články. Rozvláčia ťa po internete. A pán manžel. Myslíš si, že sa to k nemu nedostane? Že v to nebude veriť? Spomeň si! Raz sme už boli v novinách. A on si veľmi rýchlo spočíta, že si ho opäť vymenila za iného hneď pri najbližšej príležitosti.“

„A to všetko len preto, aby...“

„Si nádherná. Nemohol som bez teba zostať ani chvíľu. Skúšal som to s inými, ale žiadna iná nie je ako ty.“

„Takže...“

„Pamätáš si ten byt, v ktorom sme bývali? Ešte stále ho mám. Vodievam si tam návštevy,“ usmial sa lišiacky.

„Chápem.“

„Takže dnes večer o ôsmej. Auto môžeš zaparkovať priamo pred vchodom. Platím tam dve parkovacie miesta. Manželovi si povedz, čo chceš. Aj pravdu, ale to by som ti neodporúčal.“

„Nenávidím ťa!“ povedala som rázne.

„Od dnešného večera sa budeš za mnou plaziť. Ver mi!“ usmial sa ešte krajšie.

„Choď už radšej!“

„Idem. A ak chceš, môžeš si hru na vydieranie zahrať aj ty. Teraz vieš, prečo ten chalan chodí za Teri. Dnes to bolo naposledy. Vidíme sa večer. Nezabudni prísť v nejakom sexi prádielku!“

„Milosť pán si praje ešte niečo?“ zaznela moja ironická otázka v tejto pre mňa napätej situácií.

„Nie. Toto je jediná požiadavka. Všetko ostatné bude nachystané. Ahoj, láska,“ povedal, poslal mi perami bozk a blížil sa k východu. Mladík dal nejaký papierik Teri do ruky a nasledoval ho.

Odišiel. Mne sa však vrátili všetky temnosti, ktoré mali byť v mojich spomienkach uzavreté ako v Pandorinej skrinke. A teraz túto skrinku opäť niekto otvoril. Tou Pandorou, ako mi už bolo jasné, sú až príliš časté spomienky na milenecký pomer s Majom. S nimi prišiel aj smútok za tou krásnou epizódou môjho života. Tak mocne som túžila po tých časoch, až samé prišli za mnou. A teraz, keď by som mala byť šťastná, chce moje vnútro z celej tej šlamastiky vycúvať. Čo mám robiť? Sama sa držím za krk.

22

Domov som dorazila, ako vždy, o osemnástej. Namiesto sviečok a milého slova, ako mal Milan posledné dva týždne vítať svoju bohyňu, ma v našom vynovenom byte, plnom lacnejších kusov nábytku, lebo z Milana sa zrazu stal lakomec, vítal neporiadok na stole a päťminútové systematické frflanie môjho manžela. V skrátenej forme sa mi snažil povedať, ako sa strašne narobil, a to je celý deň doma, ako nemá silu ani len umyť ten riad a podobné veci.

Dotkla som sa jeho čela, či nemá zvýšenú teplotu, lebo u neho stačí už tridsaťsedem stupňov a je totálne dole. Pri štyridsiatich sa však hrá, akoby sa nič nedialo. Teplotu nemal.

„Prosím ťa, opláchni tie taniere. Potom budeme spolu pozerať televízor.“

„A čo som ja? Tvoja slúžka? Ty si ich zašpinil, tak ich umy! Umývačku už vieš po tých rokoch ovládať!“

„Ale no tak! Som strašne narobený. Podarilo sa mi, na rozdiel od teba, zarobiť tisíc eur, tak sa ku mne, ako ku živiteľovi rodiny, tak aj správaj!“

Mala som sto chutí mu streliť facku a nakričať mu do tváre, že môj dnešný zárobok prekonal jeho desať dní „ťažkej driny,“ no niečo ma skrotilo. Ako povedal Majo, a toho sa moje srdce obávalo, prídem k nemu s radosťou.

„Dobre teda. Prezlečiem sa a potom to umyjem.“

„No vidíš. A keď pôjdeš okolo chladničky, dones mi pivo!“

Červená farba stúpala do mojej tváre. Preto som sa rýchlo otočila a smerovala do izby. Ako sa to ku mne správa? Od tej doby, čo nabral sebavedomie, je to s ním na nevydržanie.

V skrini mi okamžite padla do oka taštička s niečím, čo na mojom tele ešte nebolo. Asi zabudnutie to spôsobilo. Letmý pohľad na to. Samé čipky, hriešna červená krížená s ešte hriešnejšou čiernou, extra jemné podväzky... To je ono. Keď je môj muž teraz taký chrapúň, zrazím mu hrebienok. Preto boli tie veci v sekunde na mne. Ešte treba dať na ne tie isté šaty a môžem, či vlastne musím, vyraziť. No skúsim dať Milanovi ešte poslednú šancu.

„Milan?“ zavolala som naňho.

„Čo je?“ odpovedal mi znudený a mierne agresívny hlas.

„Musím ísť ešte niekam. Dôležité stretnutie.“

„No dobre, ale čo ten riad, pivo, telka...“

Tak teraz ma riadne vytočil. Ďalšou vytekajúcou kvapkou bol rachot ukričaných ľudí. On pozerá futbal! Vždy so mnou rád pozeral romantické filmy. Aj teraz jeden beží na inom kanáli, a on s futbalom...

Prvou obeťou môjho riadenia boli taniere. Skončili roztrieštené na zemi.

„To si až taká nešikovná? Ale nemysli si, že budeme nové taniere kupovať,“ ozvalo sa znudene z gauča.

Zúrivosť dosiahla ešte vyššej úrovne. A tak ďalšou obeťou bola plechovka piva. Tesne pri jeho uchu som ju ľúbezne otvorila. Milan zavrnel ako tlstý domáci kocúrik na vankúšiku, keď ho poškrabkáte medzi ušami.

„A pohárik?“ opýtal sa tupo.

V ten moment vyletel obsah plechovky na jeho hlavu. Iný muž by vstal a takúto činnosť ihneď prerušil, no jeho reakcia bola prekvapivá.

„Čo robíš? To máš naozaj také grambľavé ruky?“

Rozzúril ma do nepríčetnosti. S krikom som hodila plechovku smerom k televízoru. Len zázrak a prudký skok Milana zachránili obrazovku od tragického konca.

„Čo si zošalela? Vieš, koľko ten televízor stál? Nevieš! Lebo si nevážiš peňazí!“ zakričal.

„Ten televízor som kupovala ja a nie ty! Boli to moje ušetrené peniaze a nie tvoje, ty držgroš jeden lenivý!“

„Máš šťastie, že som unavený, lebo by som ti takú strelil, až...“

„No to skúsiš len raz...“

„Preto to ani neskúsim, lebo som unavený.“

„Vieš čo, choď do riti!“ zakričala som, čo mi sily stačili, môj podpätok sa prudko otočil a moja maličkosť rýchlo a energicky opúšťala náš starý dobrý byt.

„A toto si nedovoľuj, ty potvora! Ja som vážený človek a ty moja žena! Ja...“

23

Prasknutie dverami ukončilo ten jeho hrozivý monológ, z ktorého sa mi tisli slzy do očí. Bol to posledný koniec do rakvy nášho harmonického života. Akoby Majo vedel, kedy má prísť. Horšou myšlienkou bola radosť z blízkeho stretnutia s mojim staronovým milencom. Slzy odtrúbili ústup.

V aute prišlo uvedomenie, že by bolo treba sa upraviť. V kabelke mám pár provizórnych pomôcok pre prípad núdze a tak voňavá od drahej voňavky a nalíčená na mojich osemdesiat percent smerujem k miestu nášho stretnutia.

Milanovo správanie a jeho tupé reči sa odrazili na agresívnosti jazdy. Takmer som „zrámovala“ tri autá a dvoch chodcov. Akoby aj Boh stál pri mne a nedopustil, aby sa niekomu niečo stalo alebo ma chytili policajti. Čo nevie, aký hriech idem spáchať? Ale ten hriech musím spáchať, aby sa môj život nezrútil. Takže asi nie je hriechom. Moja GPS v hlave ma spoľahlivo smeruje k bytu, kde sa všetko odohrá. Dúfam a v skryte duše ľutujem, že to bude len raz.

Po pár minútach som zaparkovala auto vedľa veľkého čierneho Cadillaca s výstižnou ŠPZ: BL MAJO1. Zasvätený človek sa skrátka nestratí. Parkovacie miesto bolo naozaj, podľa príslušnej značky, rezervované pre Maja a, ako on sám hovoril, „návštevy.“

Obzerám sa okolo seba. Nič sa tu inak nezmenilo. Zvláštne. Za tie týždne sa ľudia rýchlo zmenia, no ich okolie vôbec. Toto rozmýšľanie vzniká z rýchlo prichádzajúceho strachu z toho ohavného činu, ktorý idem spáchať. Keď si však spomeniem, na Milana, prichádza aj radosť z pomsty. On bude mať parohy, a ani o nich nebude vedieť. Tak mu treba.

S novou odvahou smerujem k dverám. Než som však stihla stlačiť zvonček, dvere sa samé otvorili.

„Vitaj! Ideš trochu skôr, no pod ďalej!“ povedal mi jeho hrubý, príťažlivý hlas z reproduktora.

Dokonca aj výťah bol akoby pripravený na moju cestu k milencovi. So stúpaním nahor stúpali aj moje obavy. Stačilo ich však opäť skorigovať dnešnými udalosťami u nich doma, čo mi už pri perióde premietania pripadalo už trápne, a bolo všetko v poriadku.

Sotva som vyšla z výťahu, vítal ma Majo. Mal na sebe drahú košeľu aj s nohavicami, na nohách prvotriedne poltopánky ako ozajstný biznismen.

„Ahoj. Pod ďalej!“ privítal ma.

„Ahoj,“ pozdravila som nesmelo.

Ihneď čo zavrel dvere, pomohol mi dať dole moje sako a zavesil ho na vešiak v predsieni. Potom ma zaviedol do spálne.

„Nebudeme jesť?“

„Všetko je pripravené v spálni,“ odvetil a s úsmevom ma tam zaviedol.

Pri ceste si rýchlo prezerám luxusne zrenovovaný byt a sánka mi padá pri pohľade na drahé kusy nábytku a drahé koberce stále viac a viac. Spodok sánky mi takmer odlomil pohľad na spálňu. V nej sa utopilo asi najviac peňazí. Luxusné skrine, drahá posteľ s nebesami, dokonca aj tigrie kožušiny na oboch stranách, mimochodom, postele pre dvoch. Aj za vybavenie postele by sa nehanbili vlastníci tých najdrahších a najluxusnejších hotelov v Bratislave. Oči mi potom padli na obrazy. Veľa z nich poznám až príliš dobre. Sú z galérie, kde som sa často zastavovala a párkrát už investovala do obrazov. Pri tej akcií s Milanom som ich predala. Majo ich kúpil!

Pred posteľou bol barokový stolík s podobne ladenými stoličkami. Na ňom fľaša francúzskeho šampanského, chladená v malom kýbliku s ľadom a dáka belgická bonboniéra.

„Vedel som, že prídeš skôr, a tak je to tu prichystané už od šiestej.“

„Majo, to všetko bolo robené...“

„Máš pravdu. To všetko je len kvôli tebe. Páči sa?“

„Ale to si nemusel...“

„No mne to robí radosť. Chcem, aby si do konca života neniesla myšlienku, že čin, ktorý ideme spáchať, bol činom pod vydieraním. Viem, že tieto veci to všetko zmiernia.“

„Ba dokonca úplne vymažú,“ odvetila som s úsmevom na rýchlo namaľovaných perách.

A tak ma usadil za stolík. Perfektne otvoril fľašu a nalial mi. Potom ma ponúkol s bonboniérou. Každý ďalší pohárik a ďalší kúsok z bonboniéry uvoľňoval atmosféru a prinášal stále väčšiu túžbu po tele toho druhého. Majo bol pripravený na všetko. Vedel, koľko mi má naliať, aby som bola povoľná jeho náručiu, ale aj aby som bola schopná vrátiť sa autom domov. A tak prišiel ten vytúžený moment.

„Vieš, Veronika...“

Priložila som mu ukazovák k perám. Ďalší úsmev. Chcel ma vyzliecť, ale moje ruky ho predbehli. Prádielko, ktoré som priniesla, zabralo omnoho viac, ako som čakala.

Dobrovoľne sa nechal vyzliekať. Najprv košeľa, pod ňou telo ešte krajšie, ako nikdy predtým. Jazýček už po ňom behal. Príjemne mu nabehla husia koža. Rozopol si nohavice, zatiaľ čo môj jazyk robil svoju prácu. Pritiahol ma ku sebe a začal ma bozkať. Na chvíľu prestal.

„Čo je?“ pýtam sa nechápavo.

„Naozaj to chceš?“

Táto otázka ma mierne zarazila. Veď už sme tak blízko, a on sám mi dáva poslednú možnosť z toho vycúvať. Pritiahla som ho prudko k sebe. Potom moja ruka nasmerovala jeho ruku do miest, kam mohol len môj manžel. Môj bozk bol ďalšou odpoveďou, ako som sa rozhodla.

Do iniciatívy sa pustil on. Vyzliekol sa donaha a chcel začať. Začal ma nádherne bozkať po všetkých častiach môjho tela. Aj vo mne vznikalo krásne mrazenie. Opäť sa zarazil. Boli sme na posteli, len ja a on. Úplne nahí a v nádhernej predohre. Naznačil mi, aby som iniciatívu prevzala ja. Ja sa mám stať jeho kapitánkou?

„Tak dobre,“ odvetila som.

A tak sa začal ten hriešny čin, ktorý by mal byť kvôli pozadiu ospravedlnený, ale vďaka mne zostane na zozname mojich hriechov. Čin, ktorý ukázal, ako sa Majo kvôli mne zmenil. Už to nebol váhajúci muž, čo sa týchto vecí týka. Nechal sa mnou viesť, ale keď chcel zmeniť polohu, urobil to. A aký je nežný! Dostal ma do pomykova. Kto koho vlastne vedie? Bolo to jedno. Takú extázu, akú práve teraz pri tom milovaní zažívam, nezažijem už asi nikdy.

Dostáva ma na vrchol stále. A znova a znova. Vyzeralo to, že tento akt nikdy neskončí, čo som si aj tajne priala.

Skončil. No Majo si ľahol vedľa mňa a keď videl, v akom blaženom stave som, láskal moje telo. Potom však prudko prestal a pozrel sa na hodiny za ním.

„Veronika, bolo to nádherné, ale bude to musieť skončiť,“ povedal smutne.

„Prečo?“ pýtam sa ho ako dieťa, ktoré chcú zobrať zo zábavného parku.

„Už je po ôsmej. Tvoj manžel sa určite bude o teba starať.“

„Ten chrapúň? Pochybujem.“

„Mala by si už ísť,“ zašepkal a vstal.

„Ja ti vôbec nerozumiem.“

„Porozumieš neskôr. A aby som nezabudol, poviem ti, že toto bolo naše prvé a posledné stretnutie.“

„Prečo?“ pýtam sa ešte zúfalejšie.

„Chcel som ti len ukázať, ako ľahko môžeš podviesť svojho manžela. Ale skryté súvislosti pochopíš sama o niečo neskôr. Ver mi!“

Keď je to teda tak, začnem s ním opäť jednať normálne.

„A čo môj náhrdelník?“

„O ten sa neboj. V bulvári neskončíš. Ten známy z tých novín bol len vymyslený.“

Mala by som sa naňho hnevať, ale po tých krásnych chvíľach plných milovania nemám to srdce. Keď mal na sebe nohavice, naklonil sa ku mne a pobozkal ma.

„Bolo to nádherné.“

Odpoveďou mu bol bozk na pery a úsmev. Potom som sa obliekla aj ja. Majo ma vyprevadil ku dverám, kde sa moje pery naňho naposledy vrhli a nechceli sa pustiť. Mierne ma odtlačil.

„Zbohom, Veronika,“ riekol a pomaly zatvoril dvere.

Stále som v siedmom nebi. Vo výťahu však znamenalo každé nižšie poschodie rýchlejší pád do reality. Zviezla som sa po chrbte na podlahu. Výťah prišiel na prízemie. Po otvorení dverí ma zbadal starší pán.

„Slečna, nie je Vám nič?“ opýtal sa starostlivo a pomohol mi vstať.

„Som v poriadku. Len sa mi trochu zatočila hlava.“

„Nechcete zavolať záchranku?“

„Nie. Všetko je dobré. Musím sa len trochu nadýchať čerstvého vzduchu.“

„To máte pravdu. Vonku je teraz nádherne,“ povedal, zaklonil hlavou a nastúpil do výťahu.

Moje ruky sa trasú na volante auta. Dokážem ešte vôbec šoférovať? Musím sa prekonať. Horšie to bude s Milanom. Spozná dačo? Snáď nie.

Cesta domov bola ťažká. Trasúce sa ruky v spojení s tými hriešnymi a stále čerstvými spomienkami mi ani na chvíľu nedovoľovali dávať pozor. Sama doteraz neviem, ako sa auto ocitlo na svojom parkovacom mieste v garážach nášho domu, odkiaľ so mnou vyštartovalo. Dúfam, že nie je na ňom krv náhodného okoloidúceho, lebo ak áno, nikdy si nespomeniem, ako sa to všetko stalo.

Vošla som potichu do bytu. Všade bola tma. Chcem zavolať manželovo meno, ale niečo mi v tom zabraňuje. Odoberám sa do kúpeľne. Všetko zo mňa padá. Najprv sú to šaty, a potom v dlhej sprche aj tie myšlienky. Voda mi pomáha vrátiť sa do riadneho života, za čo jej ďakujem.

Idem v župane a s uterákom na vlasoch do obývačky a zapínam si televízor. Futbal už skončil a namiesto neho ide akýsi romantický film. Práve je tam milostná scéna. Opäť sa privádzam do varu. Znova sa vraciam do svojho raja. So stúpaním však stúpa aj túžba po niečom, čo je zakázané a, bohužiaľ, aj nedostupné. Vypínam televízor a odoberám sa do spálne. Privíta ma manželove zachrápanie. No pekne! Za pár minút deväť hodín a on už má polnoc. To je hrozné. Mení sa stále k horšiemu. Tak si rýchlo dávam pyžamovú košieľku a idem k nemu do postele.

„Už si prišla?“ opýtal sa rozospatým zavrčaním ako medveď zobudený zo zimného spánku.

„Už som tu.“

„To je... dobré,“ zazíval a opäť zachrápal. Odobral sa do sveta snov.

Už som sa chcela rozrozprávať, aké nádherné parohy mu pučia na hlave, ale nemám to srdce. A únava ma tiež prinútila zavrieť oči a odobrať sa do sveta vlastných snov. Viem, o čom sa mi bude snívať.

24

Ráno Milana ani len nenapadlo opýtať sa, kde som bola. Dokonca ma ani len nepozdravil. A bozk na rozlúčku? No čo to je? Hneď sa vrhol za počítač a už strašne „drel.“

Kašľať naňho. Keď sám si neváži, čo má doma, tak nech sa nečuduje, čo sa za jeho chrbtom deje. Je to jeho problém a nie môj.

Cesta do práce bola pokojná. Ani jedna myšlienka na včerajší večer. Až sa začínam čudovať a desiť. V práci to však bolo horšie. Sotva moje oči zastavili na prázdnom mieste, kde bol ten najdrahší šperk ukázaný, ihneď sa všetko v mojej hlave začalo premietať. A túžba po zopakovaní celého dobrodružstva bola s každou sekundou silnejšia. Nechcem byť neslušná, ale keby sa ten milenec teraz zjavil v mojej predajni, ihneď by som ho odtiahla dozadu a...

Musím sa krotiť. Nemôžem už podviesť toho... Ale keby ešte raz sa všetko udialo, čo by sa zmenilo?

Z hriešnych myšlienok ma vytiahla Teri.

„Mohla by som sa s tebou porozprávať?“

Skoro som sa zvalila z pultu, o ktorý sa moje ruky opierali.

„Tak hovor! Aj tak tu nikto nie je.“

„Pamätáte sa na toho nádherného chlapca?“

„Kto by sa nepamätal? Také kšefty,“ zamyslela som sa.

„Viete, čo mi včera povedal? Keď ste sa rozprávali s tým mužom, tak sa mi k niečomu priznal.“

Ale pozrime sa... Žeby som si nemohla skúsiť také malé vydieranie? Keď už robím toľko hriechov... Škoda.

„Predstavte si, že sa mi priznal, že pracuje pre toho vášho človeka! On si ho najal, aby mu tu kupoval šperky!“ dušovala sa.

„Takže ďalšia smola v tvojom živote?“

„Práveže nie! Bol to prvý človek, ktorý sa mi priznal, aký v skutočnosti je a nie je takým, za koho sa hrá. Tak ma potešil, že som prijala jeho pozvanie k nemu do bytu.“

„Išla si?“

Naklonila sa ku mne. Ak bude hovoriť šeptom, je to vážne.

„Bol úžasný! Dnes máme ďalšie rande a tentoraz ideme spolu von. Ja som taká šťastná!“ rozžiarila sa.

„Ak si šťastná ty, sú šťastní všetci okolo teba. Prajem ti len to najlepšie.“

„Je perfektný! Už teraz sa neviem dočkať času, kedy sa máme stretnúť. Mohla by som...“

Stíchla. Viem, čo čaká. Dúfa, že ju pustím skôr. S napätím sledovala moje pery. Nevie však, že aj ja nad niečím rozmýšľam. Je to ďalší hriech a len ja viem, aký. Niečo mi hovorilo, že v mobile mám stále jeho číslo. Ihneď sa ozval aj strach. Je stále pravé? To musím čo najskôr zistiť.

Z rozmýšľania som sa prebrala až vtedy, keď sa Teri smutne otočila ku pokladni a ešte smutnejšie sa o ňu oprela. Bolo treba k nej pristúpiť.

„Teri, ja...“

„Ty nevieš, čo je to pravá láska. Čo si ju naozaj nikdy nezažila?“

Teraz ma zaráža a desí.

„Čo to hovoríš? Ja a pravá láska? Hneď niekoľkokrát.“

„Ale ako...“ prekvapila sa.

„Môžeš odísť, kedy chceš. Aj ja to tu dnes skoršie zabalím. Nebudem ti vysvetľovať, prečo.“

Namiesto hľadania odpovedí na moje posledné dve vety reagovala Teri silným objatím a radou vďačností.

„Ty jeden blázonko. Tá láska ťa úplne ochromila. Len aby nevymizla.“

„O to sa neboj! Nevymizne!“

O druhej hodine som sa vybrala na šálku kávy do zadných priestorov obchodu. Teri je ako špión. Tak rýchlo zmizla, že jej odchod som zaregistrovala až po dopití kávy.

Jej odchod bol priestorom pre mňa. Až k šialenstvu ma privádzalo hľadanie mobilného telefónu v mojej kabelke. Srdce tŕplo. Kde je Majovo číslo?

Našťastie som ho našla. A tak rázne som zavolala k sebe ďalšiu neresť.

„Kto je tam?“ ozval sa jeho hrubý hlas.

„Tu je Veronika. Povedz mi, prosím, že si doma.“

„Samozrejme, že som doma. Kde by som bol?“

„Mohla by som k tebe zájsť?“

„Dôvod?“

„No aký asi?“

„Príď! Budem sa tešiť.“

Od tej doby ma všetko zdržiavalo. Najprv to boli pomalé železné spúšťacie vráta na obchode, potom vycapenie nápisu „Zatvorené“ a neskôr rýchla chôdza k autu. Doprava v meste bola tiež pomalá. Auto muselo zastaviť na každej križovatke na červenú. Také týranie! Už je všetko proti mne.

S pišťaním gúm zastavilo auto pri Majovom Cadillacu. Dvere boli už automaticky otvorené, no zdržal ma výťah. Bol na najvyššom poschodí a tak pomaly išiel dole. Na každom poschodí sa zastavil. Kedy už dorazí?! Aj po schodoch by som to rýchlejšie vybehla, ale musím sa na niečo šetriť.

Konečne dorazil. A ako pomaly išiel hore... Všetko je dnes ako naschvál!

Sotva sa otvorili dvere na výťahu, vrhla som sa na Maja, opierajúceho sa o dvere. Tak sme sa bozkávali, že mal čo robiť, aby zatvoril dvere.

A aby som to skrátila, vrhli sme sa na vec hneď pri najbližšej stene. Potom sme sa presunuli do kuchyne a skončili sme v obývačke na pohovke. Bolo to, na môj vkus, o dosť divokejšie ako obvykle, ale človek má skúsiť všetko.

Potom nastal čas odchodu. Pri východových dverách sa takmer všetko ešte raz odohralo, ale Majo to včas zastavil.

Opäť ma našiel ten istý pán vo výťahu na prízemí. Už sa ničomu nečudoval, len mi pomohol vstať a zaželal mi príjemný deň.

Hodinky v aute ukazovali štyri hodiny. Ako ten čas letí... Napadlo mi, že keď mám ešte dve hodiny čas, spotrebujem ich u sestry alebo na nákupoch. Cestou si ešte všetko rozmyslím.

No nebo sa proti mne vzbúrilo. Obloha sa odrazu zatiahla a celý ten nádherný slnečný svet zmizol. Nahradila ho temnota, sprevádzaná bleskami a hustým dažďom. Stierače mali čo robiť, aby mi aspoň trochu pomohli vidieť na cestu. Z dnešného zabíjania dvoch hodín asi nič nebude, a tak sa radšej odoberiem domov. Manželovi niečo poviem. Aj tak nedáva pozor a je stále ponorený vo svojom „drení.“

Z auta tiekli rieky vody aj po zaparkovaní v garážach. Neuveriteľná prietrž mračien je vonku. Byť dôverčivá, tak si pomyslím, že je to všetko kvôli mne a mojim činom.

Kľúče zarachotili v dverách bytu a moja maličkosť sa ocitla doma, plná radosti. Musela som zažať svetlo v predsieni, taká tma bola vonku. Predo mnou sa zjavil Milan. Ruky prekrížené, na tvári podozrievavý pohľad. Niečo zlé sa chystá. Treba sa pripraviť.

„Kde si bola?“ spýtal sa rázne.

„No kde? V práci,“ odpovedám, akoby jeho otázka nebola na mieste.

„Je pol piatej. Ty máš prísť až o šiestej.“

„A čo ťa po tom, kde som bola? Starám sa snáď o teba?

„Išiel som k tebe do obchodu, aby som ťa niekam pozval, ale, ako som videl, ty si už mala dávno zatvorené. Dokonca ani tvoja kolegyňa tam nebola!“

„Tak som zatvorila skôr. No a čo?“

„Kde si bola? A hovor, pokiaľ som ešte dobrý!“ zvýšil hlas.

„No len sa mi tu nerozpadni, ty žiarlivec.“

Prišiel ku mne a schytil ma za ruky. Bolelo to.

„Kde si bola?!“

„Pusti ma! To bolí!“

Sklonil hlavu, pustil mi ruky a vrátil sa k miestu, z ktorého vyštartoval.

„Prepáč, že som sa unáhlil, ale ak zistím, že niekoho máš, tak si ma neželaj! Bude to ešte horšie ako vtedy, keď si ma ty obviňovala!“

Buchol dvermi a bol fuč. Musela som sa vybrať do kuchyne a urobiť si silnú kávu. Uvedomujem si, že jeho hnev bol tentoraz spravodlivý. A keby ešte zistil, že mal pravdu...

Nesmie sa nič dozvedieť! A preto, aby sa všetko urovnalo, mám dve možnosti. Buď prestanem ten znovu otvorený románik s Majom, alebo sa budeme schádzať tajne. Čo si mám vybrať? Ja, vydatá žena. Iná by sa už vôbec nerozmýšľala. Každý by vedel, čo urobí. Ja sa ale musím rozmýšľať. Inak to nejde. Všetko ma však ťahá k myšlienke číslo dva.

25

Po bezsennej noci, plnej výčitiek a obáv o budúcnosť môjho vzťahu s Milanom, kríženú s veľkou túžbou po Majovi, nastal ďalší deň.

Tento krát však bolo všetko iné. Milan sa ráno na mňa po celý čas tak divne pozeral, až ma desil. Na otázku, prečo ma tak pozoruje, však neodpovedal. Opäť ma nepozdravil.

Cesta do práce bola plná dažďových kvapiek. Nebola to taká prietrž, ako včera, ale tiež to vadilo človeku.

Aj pobyt v práci bol akýsi čudný. Teri bola takmer celú dobu opretá o sklenené pulty a zasnene sa dívala stále do jedného bodu. Nakoniec mi to nedalo.

„Čo sa deje, Teri?“

„Čo... Prosím?“

„Čo ten tvoj chlapec?“

„Erik? Je báječný, je perfektný, len...“

„Povedz rýchlo!“

„Len ma včera prekvapil, aký je romantický. Po tej prietrží mračien, čo prišla z ničoho nič, ma zobral do kaviarne a potom, keď konečne vykuklo slnko, zobral ma k Hradu a pozorovali sme západ slnka.“

„Veď to je naozaj romantické. Tak potom prečo je ten skrytý smútok v tvári?“

„Kúpila som mu darček. Potrebujem poradiť, či je ten správny.“

„To je ten problém? Nič viac?“

„Myslíš si, že to nič nie je, ale pre mňa je to dôležité.“

„Ty malý hlupáčik! Tak to ukáž!“

Teri ma zobrala dozadu. Z kabelky vytiahla voňavku značky HUGO BOSS.

„Veľmi vkusný a praktický darček. Čo chceš viac?“ pýtam sa nechápavo.

„Či je ten správny. Vyberala som ho viac ako hodinu.“

„Tak ukáž!“

Teri vytiahla voňavku zo škatuľky. Nešla jej však otvoriť.

„Čo sa deje?“

„Nejde to,“ odsekla Teri s tvárou trénujúceho kulturistu.

„Ukáž!“

A to bol ďalší začiatok konca tohto príbehu. Schytila som tú fľaštičku do ruky a potiahla. Štvrť z jej obsahu sa mi vyliala na blúzku. Vrchnák s rozprašovačom zostali v mojej ruke. Teri sa rýchlo vrhla po servítky a ten silný mužský voňavý zápach sa snažila aspoň trochu eliminovať. Bezúspešne.

„Veľmi ma to mrzí,“ ospravedlňovala sa.

„To nič. Moja chyba. Mala by som si dávať pozor na svoju silu.“

Vôňa tej voňavky vzbudila vo mne túžbu po Majovi. No svedomie zakročilo. Dnes žiadna návšteva! Vydržať v práci a potom hybaj domov za milujúcim manželom!

Do zatváracej doby sa v predajni nikto neukázal. Každý by sa pravdepodobne pýtal, či predávame aj voňavky, keď celá miestnosť krásne napáchla. Ani odsávanie nepomohlo. Teri sa tvárila až do konca ako kôpka nešťastia. Darmo jej moje ústa povedali, že je všetko v poriadku. Asi pôjde kúpiť novú voňavku.

Auto, tak isto ako predajňa, prijalo novú vôňu s radosťou a, ako cítim, tak ľahko sa jej nevzdá. Čerta s tým! Nakoniec si môj nos zvykol a vôňa už nebola cítiť.

Keby som vtedy vedela, čo to doma spôsobí...

Šesť hodín a ja otváram dvere bytu. Opäť ma čaká môj milujúci manžel.

„Dnes ste nemuseli predčasne zatvárať?“ pozdravil ma.

„A kde si ty bol? Dnes si mal príležitosť ma pozvať.“

„Nechcelo sa mi. Snáď zajtra. Ale...“

Zrazu stuhol a zapol čuchové senzory. Podobal sa na psa, hľadajúceho čuchom stopu. Pomaly prišiel ku mne a začal ma oňuchávať.

„Vieš vôbec, že ma ponižuješ?“

Zdvihnutou rukou ma utíšil. Potom prestal ňuchať, narovnal sa a zamyslel.

„Ty máš milenca!“ zvolal.

Takmer som padla na zem. Strach mi opäť rozbúchal srdce. Ako na to prišiel?

„Čo? Ako si na to...“

„Veď to cítim až sem! To je pánska voňavka! Aj ja som ju používal. Priznaj sa!“

„Čo si vymýšľaš? Bola to nehoda!“

„Tak nehoda, čo? Taká istá nehoda ako vtedy s tým rúžom?!“

„To je už za nami a ...“

„Nič nie je za nami! Tiahne z teba pánska vôňa, neklamný dôkaz, že máš milenca!“

Schytila som ho za ramená.

„Milan! Spamätaj sa! Žiadneho milenca nemám!“

„Máš šťastie, že som dobrá duša a ty žena. Lebo by som ti takú...“

„Čo? Natiahol? Zbil by si ma? Riskoval žalobu za domáce násilie?“ kričala som naňho.

„Viem, že si mrcha a také čosi by bolo tebe blízke. Ty potvora! Tak kvôli nehode si takmer zničila naše manželstvo, a teraz si len tak prídeš domov, napáchnutá mužskou vôňou a robíš sa, že sa nič nestalo? Ty si obyčajná...“

„No čo povieš? Som veľmi zvedavá!“

Milan sa zamyslel.

„Prostitútka! Tak! A máš to slušne povedané.“

Schytil ma za ruky a lomcoval so mnou.

„Tak kto je ten tvoj milenec? Dušu z neho vytrieskam!“ hulákal.

Vytrhla som sa z jeho zovretia. Vtedy pravá ruka bez kontroly vyletela a dala mu facku. Zastavil sa až pri najbližšej stene.

„Ako prídeš zajtra? S jeho kravatou na krku?“ opýtal sa plačlivo.

Potom zadržal, ako správny chlap, slzy a opäť sa zabuchol vo svojej pracovni.

„Milan! Vypočuj ma! Nie je to tak, ako si myslíš!“

„Chod preč! Nechcem ťa už ani vidieť! Rozmýšľam o rozvode!“

Jeho slová ma zasiahli ako šíp do srdca. Telo mi oslablo. Musím si rýchlo sadnúť. Podarilo sa mi dostať ku pohovke a tam sa posadiť. On sa chce rozviesť? To tu už raz bolo, no naopak.

A vtedy prišlo uvedomenie. Jeho nehoda a moja nehoda sa, žiaľ, zhodujú. On však nemal, ako som vtedy predpokladala, milenku. Tú si získal až potom, z trucu na mňa. Ja však, nanešťastie, milenca naozaj mám. Ale toto bola naozaj nehoda! Prečo to nechce ten zadubenec pochopiť? Ale aj ja som vtedy bola zadubená a zaslepená. Takže čo sa teraz stane? Opäť ten kolotoč nemravných fotiek s milenkami? Rozpredávanie vecí tej druhej polovičky? Alebo ma bude sledovať súkromný detektív? Na to posledné si budem musieť dávať najväčší pozor.

S očí mi vytryskli slzy. Čo som to spravila? Ja, duša nečistá, opäť ničím naše manželstvo! Opäť sa začína tá desivá nočná mora, ten druhý a nikým nečakaný level našej „Hry na neveru.“ Tentoraz to však ako hra nebude ,nanešťastie, vôbec vyzerať.

26

Vyzerá to už ako stereotyp, ale opäť prišlo ráno. Milan však neležal vedľa mňa. To bol prvý čudesný jav tohto dňa.

„Milan, si tu?“

Nič sa neozývalo. A tak som sa obliekla a vyrazila ho hľadať po byte. Sedel pri zapnutom televízore a opäť ťukal do svojho počítača.

„Dobré ráno,“ znel môj pozdrav.

Odpoveďou bolo ticho.

„Takže tichá domácnosť, čo?“

Opäť nič. Jeho ticho ma desí a zároveň mučí na duši. Nech povie niečo! Aspoň jednu jedinú hlásku! Tak ho o to prosím. No nič nepovedal. Nesplnil moje tiché požiadavky.

Opäť opúšťam byt bez pozdravu. Tentoraz však s veľkým strachom. Čo Milan urobí? Požiada o rozvod? Alebo bude jednať tak isto, ako ja?

Nech je, ako chce, cesta za mojim vysnívaným milencom je otvorená. Milan vie, aj napriek ozajstnej nehode, že milenca mám, tak čo ho budem tajiť? Popieranie je márne. Môj manžel je v takom istom stave, ako ja v prvom leveli, čiže vie, že som ho podvádzala, aj keď to nebola pravda. No mužský mozog je úplne niečo iné, ako ženský. A zvlášť ten Milanov. Ten asi skutočne nebude robiť taký škandál ako ja. Potichu bude zbierať tie malé čriepky, zvané dôkazy, a potom ich prinesie poskladané na tácku priamo pred rozvodové konanie. Tak vyzerá najpravdepodobnejší scenár pre nasledujúce obdobie.

No a čo? Mám milenca, a ten ma len tak neopustí. Stále po mne túži. Musím mu čo najskôr zavolať. Ale teraz nie. Treba ísť do práce. Na radovánky je čas aj potom. Čo je na tom najlepšie, môžem prísť domov, kedy chcem. Takže sa môžeme s mojim sladkým Majom milovať až do rána. To je úžasná predstava. Presne taká, ako z mojich obľúbených románov.

Teri bola v práci vysmiata ako slniečko na hnoji. Včerajší deň, poprípade noc, boli asi rajom na zemi. Žeby som sa jej opýtala?

„Môžem ti povedať, čo sme včera zažili?“ začala, ako vždy v poslednom čase, Teri. Vždy ma predbehne.

„Tak začni! Aké to včera bolo!“

„Ty mi čítaš myšlienky! Bolo to báječné! Ten Erikov zamestnávateľ mu požičal svoj Cadillac. A Erik ma zobral do lesa a...“ začala sa chichúňať.

„No. Ani viac mi nemusíš hovoriť. Takže si s ním spokojná?“

„Čo to je za hlúpu otázku? Samozrejme, že som s ním spokojná! Dokonca sme sa navzájom prekvapili, keď sme si povedali, čo nám na sebe vadí.“

„Takže chceš povedať, že ste sa... pohádali?“

„Bola to hádka, ktorá skončila...“ opäť sa zachichúňala.

Začínam sa obávať, aby som pomaly nezačala vypisovať inzerát na novú kolegyňu, lebo pri takomto tempe ich radovánok ju budem čoskoro potrebovať. A možno aj na dlhšie, než na tri roky.

„A ak sa môžem opýtať, kde tvoj priateľ pracuje?“

„Normálne pracuje ako predajca šperkov, no privyrába si u tvojho známeho.“

Skoro mi zabehla slina v hrdle.

„Tak konkurencia!“ dala som ruky v bok.

„Dúfala som, že to nebude vadiť,“ sklonila Teri pokorne hlavu.

„Ale pokoj! Mne to nevadí. Len vtipkujem.“

Opäť sa usmiala. To mi chýbalo. Ešte dlho sme sa o Erikovi rozprávali. Podľa Terinich slov je to slušný chlapec, ktorý sa, ako som vypočula, presne hodí k mojej zamestnankyni. Len im to prajem.

„A kedy máte stretnutie s Erikom?“

„Prečo sa pýtaš?“

„Ak by si chcela, tak ťa môžem skôr pustiť.“

„Skutočne? Vedieť to skôr... Dnes nie, lebo sa máme stretnúť až o pol siedmej pred jednou kaviarňou.“

„Ak budeš chcieť ísť z práce skôr, tak povedz! Za tie minulé týždne tu máš toľko nadrobeného, že si môžeš dovoliť odísť z práce skôr až do konca tohto kalendárneho roka.“

„Bolo to zdĺhavé, ale ďakujem. Budem to využívať.“

„V poriadku.“

A tak hodiny postupne ubiehali. Keďže sa sem dotrepalo pár zákazníkov, ale len preto, aby si niečo pozreli a ihneď vypadli, z čoho sa nenajem, bol tento pracovný čas dosť nudný. Aj káva mi prestala akosi chutiť. Ale myšlienky z osobných problémov stáli po celú dobu bokom. Padli na mňa až v čase dopadu železných vrát na podlahu. Teri s veselou odišla a mne mobil už sám vytáčal číslo do raja.

„Ahoj, Veronika,“ ozval sa Majo unavene.

„Ahoj, môj zajačik. Máš čas?“

„Vieš čo, teraz nie. Som akýsi unavený. Tá celodenná cesta do Rakúska a späť ma raz zničí. Teraz som sa vrátil. Nebude ti vadiť, keď sa zídeme zajtra?“

Ako to, že nie je pripravený? Mám vetriť problémy? Ale načo. Teraz, keď si tak na to spomeniem, mala som sa pomaly pripravovať na najhoršie.

„Tak dobre. Kedy mám prísť?“

„Kedy chceš. Teším sa na teba! Ahoj.“

„Ahoj,“ a môj bozk smeroval cez sieť do jeho slúchadla.

Aj na mňa prišla únava. A tak som sa radšej vrátila domov.

„Bola si opäť s tým svojim Cyranom?“ opýtal sa manžel, sotva som dvere otvorila.

„Chod do čerta, ty somár jeden žiarlivý!“ zahučala som po ňom.

Hneď zaliezol. Do svojej pracovne. No ešte párkrát treskne dverami a budeme ich musieť meniť. Sa vôbec nevie správať.

Romantická telenovela na noc upokojila moju myseľ a teplý kúpeľ ju priviedol do stavu úplnej blaženosti. Akoby som bola v objatí svojho Maja. Dokonca ani Milan ma nevyhnal odtiaľto, a to sa chodí každý deň kúpať v tú istú dobu.

Bolo deväť hodín večer, keď mi náhle zazvonil mobil. Zvonenie zalarmovalo aj Milana, ktorý ako vlk, počujúci niečo, zdvihne hlavu, nastaví uši a zavetrí korisť. Potom sa začne približovať a, ako to bolo v Milanovom prípade, skryje sa ako James Bond za najbližšiu stenu. Keďže by jeho pohyby počul aj hluchý, nebol problém ho vystopovať. Ale nech počúva, keď je taký žiarlivý. Aspoň ho viac raním. Alebo dostane do rúk ďalší veľký diel ako dôvod k rozvodu. A nech tú žiadosť konečne podá! Mne už na ňom nezáleží! Mne...

Čo to hovorím? Radšej prijmem hovor, nech je od kohokoľvek. Utajené číslo... Tak je to jasné.

„Ahoj, Ľubka!“

Najslávnejší špión tohto tisícročia si vzdychol tak, až to počula celá bytovka s priľahlým okolím, a opäť zaliezol do svojej základne, takzvaného „Vlčieho brlohu.“

„Ako vieš, že som to ja?“ spýtala sa prekvapene.

„Kto iný by si nechal utajiť číslo? Čo potrebuješ?“

„Chcem sa s tebou stretnúť. Môžem? Je to dôležité.“

„A kedy?“

„Najlepšie zajtra, lebo to už nevydržím. Kedy máš čas?“

„Povedz si!“

„A práca...“

„O tú sa nestaraj! Ty si dôležitejšia!“

„Tak fajn! O tretej v nákupnom centre, kde pracuješ. Zasadneme do nejakej kaviarne.“

„Ako chceš. Teším sa. Ahoj.“

„Maj sa.“

Síce som už plánovala o tretej odtiahnuť do romantického zámku svojho princa, no ešte pomôžem sestre so zlými chmúrami, obťažujúcimi jej krehkú a komplikovanú dušu. A to je psychiatrička.

27

Milanovo správanie ma opäť desilo. Je jasné, že to stupňovanie napätia medzi nami neveští nič dobré. Dnes napríklad vtrhol do izby práve vtedy, keď som si na seba nasadzovala jedno z mojich šteklivejších prádielok.

„Takže ideš dnes za ním, čo?“ zavrčal.

Čo mu mám povedať? Veď má pravdu! Niečo mi však stále vravelo, aby som neustále zatĺkala.

„Keď je v posteli medzi nami koniec, tak čo? Budem to nosiť ako normálne veci. Aj tak stále mrmleš dačo o šetrení...“

Nahneval sa a odišiel. Niečo má za lubom. Ale čo? Treba ho sledovať, lebo určite kuje nejaké nekalosti.

A začal sa opäť stereotypný kolotoč v práci. Teri sa už tvárila tak šťastne, akoby niečo omamné mala v sebe. Len aby ten jej slušný chlapec nebol náhodou dílerom drog. Ale stopy po vpichu na rukách nemá. Na tej jej blúzke s krátkymi rukávmi to nebolo vidieť. Ale drogy sa dajú užiť aj inak, tak neviem.

„Veronika, nezabudla si na tú dohodu zo včera?“

„Akú dohodu... Jasné. Môžeš vypadnúť už o druhej.“

Takto sa staráme o kšefty. Podnikanie je ťažké. Raz si hore, raz si dole. Teraz práve sme dole, lebo pred pár dnami sme boli hore. Je to jasné, logické a nikdy, bohužiaľ, nemenné.

„Dnes pôjdem až o tretej,“ zašvitorila Teri.

„Vieš čo, odíď o desať minút skôr! Tiež mám nejaké stretnutie.“

Teri sa potmehúdsky usmiala.

„No nie je to tak, ako si myslíš. Mám stretnutie so svojou sestrou. S Ľubkou. Nepamätáš sa na ňu?“

V Terinej hlave sa rozsvietilo.

„Už sa na ňu pamätám! Na tú akciu!“

„Správne. Na tú akciu.“

Tak to bolo o chlp. Tie večné klamstvá ma raz privedú s psychiatrovi. A zhodu okolností mám s ním sedenie. A to jej budem musieť ja pomôcť. Kam ten svet speje?

Teri odišla, podľa dohody, desať minút pred treťou. Hneď za ňou som išla ja. Bolo treba ešte zavrieť obchod, veď to robím každý deň. Obzrela som sa okolo seba. Môj žiarlivý manžel na uličkách rušného obchodného centra nebol. O pár dní však môže byť všetko možné. Pozor si budem musieť dať zvlášť na ľudí s fotoaparátmi. Človek pri mojom manželovi nikdy nevie.

Sotva dopadli vráta na podlahu, niekto ma chytil za rameno. Od zľaknutia som zapišťala, až mi kabelka spadla na zem. Všimlo si to pár okoloidúcich, no tí sa vrátili k svojim záležitostiam, teda k ničomu.

„Ahoj, Veva,“ pozdravila ma moja super sestra. Takéto nápady ju naposledy chytali pred svadbou a hlavne vtedy, keď robila niečo nekalé, čo bol v tých časoch u tejto osoby bežný jav. Jej lišiacky úsmev všetko podčiarkol. Už teraz mi bolo jasné, že sa k nejakej nekalosti opäť podujala.

„Fuj! Ale si ma vyľakala!“ vybehla som na ňu.

„No čo? Si môj súrodenec. Takéto hovadiny si musíme robiť neustále,“ zasmiala sa.

Konečne som si ju obzrela. Ale pozrime sa! Krátka čierna minisukňa, hore tielko s vyzývavým výstrihom a na ňom červené sako. Na ručičke značková kabelka, na pančuškových nohách najnovšie a najdrahšie lodičky. Vlasy upravené od profesionálov, na ušiach briliantové náušnice... Čo sa deje? Bude to niečo obzvlášť podozrivé, pretože nikdy sa takto sexi neobliekala. Považovala to za prehnané a zbytočné, lebo vždy razila teóriu, že muž ju musí milovať takú, aká je. A tá upravená tvár...

„Ľubka! Vyzeráš nádherne!“

„Že! Som rada, že sa ti to páči. Veď to aj stálo.“

„A čo ťa priviedlo k takýmto drastickým činom? Nebodaj ja?“

„Ale nie. O tom sa chcem s tebou porozprávať v kaviarni.“

„Tak poďme! Som veľmi zvedavá na tú novinu!“

„No povedať ti to teraz, tak padneš stopercentne na zadok. Preto si chcem s tebou sadnúť.“

Vtipná, ako vždy. A napínavá ako triler. To je moja sestra. Tento triler však bude niečo, čo tu ešte nebolo. Šípiť, o čom by to mohlo byť, sa neodvážim. Ale rozmýšľanie ma neprešlo. Už by aj mohlo, lebo ma napadajú stále väčšie somariny.

Prišli sme do mojej a, ako som sa práve dozvedela, aj do Ľubkinej obľúbenej kaviarne. Ona a kaviareň?

„Od tej doby, čo sa to stalo, chodím veľmi rada si oddýchnuť sem po nákupoch.“

Ďalšie a prudké zarazenie. Ľubka chodí na nákupy! Tá vec, ktorú mi chce povedať, bude veľmi vážna, až, pre mňa, strašidelná.

„Tak hovor! Čo sa deje!“ súrim na moju sestru. Rukou ma utíšila. Pri nás stála mladá čašníčka. Aj v mojom mene bola objednaná káva.

„Prepáč! Nevšimla som si ju!“ snažila som sa ospravedlniť ten trapas.

„Dávaj si pozor! Aj steny majú uši!“ upozornila ma Ľubka šeptom.

„Tak hovor! Aj potichu!“

„Počkaj, než nám prinesú kávu. Potom sa všetko dozvieš!“

Sestra moja milá naťahuje moju trpezlivosť so zvedavosťou ako strunu na gitare. Ostáva jej len dúfať, že tá struna nepraskne.

A už takmer praskla, pretože čašníčke dnes trvala výroba tej kávy akosi podozrivo dlho. Z nedočkavosti som jej dokonca chcela pomôcť, len aby som sa dozvedela, čo sa deje.

Konečne nadišiel ten moment.

„Tak?“

„Radšej si odpi! Budeš to potrebovať!“ upozornila ma.

Tak sme si usrkli, no sestra okamžite položila šálku a ja som sa práve chystala zo svojej ešte raz odpiť, čo nebol v ten moment najpremyslenejší čin.

„Mám milenca,“ vyhŕkla veľmi rýchlo, no môj mozog to ihneď prijal, čo vyvolalo vyprsknutie kávy späť do šálky. Našťastie ma nikto nezbadal.

„Koho máš?!“ spýtala som sa vydesene.

„Dobre si počula. Mám pomer za manželovým chrbtom.“

„A prečo, prosím ťa?“

„Vieš, čo sa stalo s Jarom po pár týždňoch? Vôbec ho nepoznávam. Sedí alebo vylihuje, keď príde z práce, nič nerobí, na mňa vrčí, romantika je cudzie slovo, futbalový šláger je najväčšia prednosť, urážky nadobúdajú na intenzite. S tým mám žiť? A ako teraz hrozne šetrí. Mne vyčítal aj nové ceruzky v mojej pracovni a stále mi vysvetľuje, že tie staré sú dobré. Je to lakomec. Takto to ďalej nejde! Keď som to už raz nevydržala a vypadla z domu do blízkeho baru, padol mi do oka jeden muž. Je nádherný. Ja som mu asi tiež padla do oka a... ja neviem, ako sa to celé zomlelo, skrátka, mám milenca. “

Podobná situácia ako u mňa. Teda skoro.

„A Jaro nič nešípi?“

„Práveže šípi. Žiarlivosť sa tiež rapídne zvýšila, dokonca som ho pristihla, ako sa mi hrabe v mobile. A keď našiel jednu nevymazanú SMS od Ivana, ako sa ten krásavec volá, také scény začal robiť! Musela som mu jednu streliť, aby sa upokojil. Čo je však horšie, všetko vedie k rozvodu. Ale ja ho nechcem stratiť! Je pravda, že som sa pošmykla, ale to bolo kvôli nemu! Chcem dať šancu nášmu vzťahu. Ale zmení sa? Preto sa stále viac prikláňam k Ivanovi.

Ako keby som bola otvorená kniha, z ktorej číta. Nie je to však pasca? Nenasadil ju na mňa Milan, aby zo mňa vytiahol informácie? Na to by sa Ľubka nedala. Vždy držala, ako správny súrodenec, so mnou. Nikdy sme naše tajomstvá nevyzradili. A to ich bolo... Asi sa k činu tiež odhodlám.

„Nič si z toho nerob! Môj Milan je presne to isté, čo tvoj Jaro. Tiež je to s ním strašné a tiež sa čoraz viac skloňuje slovo rozvod. A ak sa ti mám priznať, ale nechcem, aby si to niekomu povedala...“

„Na mňa sa môžeš spoľahnúť. Veď som tvoja sestra,“ usmiala sa.

Pre istotu som sa ešte poobzerala okolo seba. Nepriateľ nikde, idem na vec.

„Tiež mám milenca,“ zaznelo šeptom.

„Vážne! A koho?“

„Maja...“ povedala som v úplnom blahodarnom rozpoložení.

„Počkaj! Toho Maja, čo...“

„Áno, toho.“

„A ako to vypuklo? Veď ti predsa dokaličil manžela. Na to si zabudla?“

„Ale zmenil sa. Teraz žije na vysokej nohe a všetko robí kvôli mne?“

„Dievča nešťastné! Ako si do toho opäť spadla?“

„Sama neviem. Akurát čo si pamätám, je spomienka, že ma oslovil on. A v pravú chvíľu.“

„Nie, že by mi to vadilo, ale ten istý milenec a dvakrát? Sa nezdáš...“

„A čo? Vadí ti to? Keď hej, tak môžem odísť a...“

„Počkaj! To hlavné som ti nepovedala. Moje priznanie by malo byť najhlavnejším bodom nášho programu, ale zlatý klinec je ešte závažnejší a týka sa, bohužiaľ, aj teba.“

„Čo sa stalo?“

„Dnes bol u nás na návšteve tvoj manžel. Jaro nevedel, že som doma, a tak som si ich rozhovor vypočula. Vlastne už tam hovoril Milan, že ho podvádzaš. Teda že má podozrenie, ale žiadne riadne dôkazy. Potom aj Jaro treskol to isté a dohodli sa na spoločnom postupe.“

„Akom?“

„Poviem ti to takto. Ak pôjdeš za svojim Majom, dávaj si pozor, kto ide za tebou! Môže to byť súkromný detektív, ale aj tvoj žiarlivý manžel. A uvedom si, že jeho hnev bude spravodlivý!“

„Tak to som sa pekné veci dozvedela!“

„Nič si z toho nerob! Aj mňa bude niekto sledovať. Ale je mi to jedno. Ak on tak túži po rozvode, dostane ho! Aj tak si ho vie ako právnik ľahko zabezpečiť. Aspoň sa to nebude ťahať dlho a ja sa môžem pridať k Ivanovi.“

„Vieš, že aj mne behajú po rozume takéto myšlienky?“

„Nie nadarmo sme sestry.“

„Tak jest!“

Ľubku ale aj tak niečo trápilo.

„Teba ešte niečo trápi, však?“ nasledovala logická otázka.

„Trápi ma. A moc ma trápi. Povedzme si to na rovinu. Sme schopné naozaj opustiť svojich manželov po tom, čo sa pred pár týždňami stalo? Veď sme teraz na tej strane, kvôli ktorej sme súdili našich manželov! Oni nás vtedy ale nepodviedli a ak áno, bolo to len kvôli nám! Vtedy sme si tie podvody dokázali odpustiť. Nedokážeme to ešte raz?“

„Ja ti neviem, sestrička moja. Mala si pravdu s tým, že nás nepodviedli a my ich teraz hej a dobrovoľne. Tiež by mi Milan chýbal. Aj keď je protivný, milujem ho tak isto ako on mňa a určite nás oboch v našich srdciach mrzí, čo si navzájom robíme.“

„Ja to cítim tiež v kútiku duše, ale už len veľmi málo. Sama ten malý ohník hasím.“

„Tak sme predsa len rozdielne. Tvoj vzťah je na tom ešte horšie, ako ten môj.“

Jej slová sa premáhajú mojim mozgom tak ťažko ako odtrhnutý mlynský kameň. Ona teraz pravdepodobne ide domov. A kam idem ja? Nie domov, ale za milencom. Alebo pôjdem domov? Ale zase sľúbila som Majovi...

Mlynský kameň mi úplne zničil moje zmýšľanie. Odrazu chcem ísť domov a riadne sa pozhovárať so svojim mužom. Chcem mu povedať, ako to všetko je. Chcem od neho odpustenie. Skrátka, idem jednať ako absolútny blázon. Sama sa ženiem do jamy levovej.

A tak smerujem od parkoviska pod bytovkami do nášho bytu. Prichádzam s kľúčmi v rukách ku vchodovým dverám. Tie však boli pootvorené.

Zmocnil sa ma strach. Zlodeji v našom byte? A za denného svetla? Ale veď je Milan doma. A kde sú policajti? Napádajú ma rôzne otázky, spojené so strachom. Opatrne otváram dvere.

Chcela som vysloviť manželovo meno, no oči sa mi upriamili na cudzie lodičky. Tie nie sú moje. Potichu idem ďalej. O kúsok ďalej ležala manželova košeľa. Strach sa zmenil na podozrenie. Pri dverách do spálne ležala akási minisukňa. Podozrenie sa zväčšilo.

Všetko sa potvrdilo vtedy, keď som začula milostné stony zo spálne. Jasne bol počuť Milan a... cudzia žena! Zmocnil sa ma ohromný hnev. Chcem vtrhnúť do spálne a začať tam poriadnu šou, ale niečo ma prikovalo k podlahe. Bolo to svedomie. Jasne a zreteľne mi povedalo, čo som ja urobila jemu a pripomenulo mi, že takto by sa mohla celá situácia urovnať. Urovná sa však problematika rozvodu? To ukáže čas.

Vyšla som z bytu na chodbu. Slzy sa mi vtisli do očí. Do akej šlamastiky som sa to dostala? Porazili ma mojimi vlastnými zbraňami.

Sadám do auta a odchádzam ku svojmu milencovi. Ten ma čaká, no sám sa čuduje, že sa naňho nevrhám.

„Máš dáky problém?“ opýtal sa starostlivo.

„Mám.“

„Že som to ja?“

Vrhla som sa mu okolo náručia a začala srdcervúco plakať na jeho ramene. Rýchlo ma vtiahol do bytu a zavrel dvere. Snažil sa ma utíšiť svojim hlbokým a pokojným hlasom, čo sa mu po chvíli aj začalo dariť.

„Je načase, aby som ti objasnil, čo všetko sa stalo,“ vyhlásil.

„Ja ti nerozumiem,“ precedila som cez potoky slz.

Pod sa posadiť! Všetko hneď pochopíš!

Usadili sme sa opäť za barokovým stolíkom. Majo medzitým priniesol fľašu červeného a nalial mi. Jemne sme si priťukli.

„Veronika, ja som gauner,“ začal hneď tak z ostra.

„Ja viem, že si gauner a lump. Ako by si sa inak tak rýchlo dostal k týmto pokladom.“

„O tie teraz nejde. Som gauner, pretože som tak po tebe túžil, no zároveň som ťa tak chcel ponížiť, že som pristúpil k takémuto plánu.“

„Prečo si ma chcel ponížiť? Čo som ti urobila?“ zvýšila som hlas.

„A čo sa nepamätáš na tie fotky v novinách. Riadne mi to skazilo život. Všetci v mojom okolí sa mi smiali, a tak som sa rozhodol konať. Priznám sa ti, že som spojil príjemné s užitočným.“

Opäť sa k slovu dostávajú slzy.

„Veronika, toto všetko, čo je okolo teba, bolo naozaj len kvôli tomu môjmu plánu. A presne som vedel, ako dopadne.“

„No ako? Povedz mi to, ty zločinec!“ zakričala som plačlivo naňho.

„Tvoj manžel na tú neveru aj tak prišiel. A teraz si ho pristihla v posteli s inou. Že je to pravda?“

„Ale predstav si, ty veštec jeden gaunerský!“

„Pokoj! Pamätáš sa, ako som ti povedal, že sa budeš sama za mnou plaziť? Pozri sa! Stačilo jedno perfektné milovanie, tieto drahé priestory, a sama si už ku mne chodila.“

„Si so sebou spokojný?! Už ti to stačí? Veď sa môj Milan so mnou rozvedie! Na všetko zostanem sama! Toto si chcel!“ kričala som naňho.

„Preto sa ti, Veronika moja drahá, vrúcne ospravedlňujem. Chcel som sa ti pomstiť, no nedúfal som, že sa všetko, čo môj plán predpokladal ako výsledok, splní. Mala to byť len ďalšia tvoja hra na neveru. Teraz viem, že to už dávno nemá s hrou nič spoločné. Je mi jasné, že mi nikdy neodpustíš, ale vedz, že sa minulosť raz musela vrátiť a vybaviť si s nami všetkými účet.“

Kľakol si na kolená k mojej ruke.

„Mrzí ma to! A preto ma pokojne udri! Nebudem sa brániť! Prisahám!“

Rukou som mu ukázala, aby vstal. Nasledovala jedna facka. A za ňou druhá. On pokojne držal a znášal údery. Zrazu z jeho pery vyšla krv. Prestala som udierať. Prišlo mi ho ľúto. A tak nasledoval bozk. A po ňom ďalší.

Opäť sme sa poddali vášni a nádhernému milovaniu. Keď mi opäť povedal, že je čas odísť, čo by bolo už teraz jedno, ale rada ho poslúchnem, prišiel ku mne.

„Veronika, príď zajtra sem! Je jedno kedy, ale príď! Musím ti zajtra niečo dôležité povedať.“

„A prečo mi to nepovieš už teraz?“

„Až zajtra budem vedieť viac, no dúfam, že to, čo ti zajtra poviem, bude pozitívne. Určite sa priprav na všetko!“

„Ale...“

„Nie! Až zajtra! A veľmi mi na tom záleží. Tak ťa o to prosím.“

„Tak dobre. A kedy?“

„Kedy chceš. Ale čím neskôr prídeš, tým tá správa môže byť horšia.“

Preboha! Aká hrozná vec môže až tak vystrašiť Maja? Toho neohrozeného borca. Musí to byť niečo strašidelné.

„Budem ťa čakať,“ povedal.

Vo výťahu som sa neskĺzla, ako už býva u mňa zvykom, na jeho podlahu. Ten starší pán, na ktorého mám vždy šťastie, sa aj mierne začudoval.

„A, slečna je už v poriadku? Ja som vedel, že ten vzduch pomáha!“ zahrkútal veselo a nasúkal sa do výťahu.

To bol prvý a posledný moment tohto dňa. Stále sa však neskončil.

Po príchode na chodbu nášho domu som opatrne prišla ku dverám. Tentoraz boli zavreté. So zarachotením kľúčov sa otvorili. Na podlahe už nebolo nič. Dokonca bol z nej cítiť akýsi čistiaci prostriedok. Nazrela som do spálne. Posteľ bola vzorne ustlaná, miestnosť vyvetraná. Dobrú kamufláž rozbehol. Na mňa si ale nepríde! Všetko som počula! Takže v krížovej paľbe by neuspel. A potom som ho našla. Obvyklá pozícia pred futbalom. Tentoraz sa však usmieval od ucha k uchu. Nemusím hádať, kvôli čomu.

„Ahoj, zlato! Ako si sa mala?“ pozdravil ma srdečne.

Musela som sa uštipnúť do ruky. To sa mi nesníva! Alebo sa môj manžel zbláznil.

„Ahoj,“ pozdravila som.

Nič už však nepovedal. Tak predsa nie je všetko v poriadku.

So striedajúcimi sa myšlienkami ohľadne Milanovho správania a milencovho zajtrajšieho vyslovenia akejsi možno zlej alebo dobrej správy prechádzam do izby, keď ma niečo zastaví a prudko prišpendlí ku podlahe. Na malom stolíku v predsieni bol malý papierik a vizitka. Na vizitke boli kontaktné údaje ku detektívnej kancelárií, v ktorej pracoval môj milenec, a na papieriku bola adresa bytu môjho milenca. Ten vydriduch ma nechal sledovať! Tak predsa! A ja si ešte k tomu nedávam pozor a nepozorujem okolie. Ktovie, koľko usvedčujúcich fotiek už má môj manžel v rukách? Ale ako by sa ten detektív dostal na šieste poschodie? To by musel mať helikoptéru. Jediné fotky, ktoré môže mať k dispozícií, ma možno usvedčujú, ako vystupujem a nastupujem do auta vedľa Majovho tátoša. Ale zase u Milana je všetko možné.

Zhlboka sa nadychujem a v duchu si stále opakujem, že aj keď je to jeden podraz za podrazom, má na to stále právo.

28

Je to šlamastika. A hneď od rána. Opäť som, ako každý deň v tomto týždni, vstala sama. Nastalo obliekanie a pomalý kolotoč domácej prípravy na cestu do práce. Potom mi prišlo niečo čudné. V televízií nejde ranná relácia. Ako to je možné?

Zapínam nastavenie. Tam vysvitne, že dnes je sobota. A službu má Teri. Tak načo som vôbec vstávala z postele?

Pozerám sa okolo seba. Môj milovaný manžel už skôr opustil tento byt a vybral sa ktovie kam. Takže celý byt mám pre seba. Nemala by som využiť príležitosť a ísť ihneď za Majom? Nič ma však nenúti okamžite sa tam vybrať. Zvláštne. To prvé nadšenie z môjho milostného života akosi opadlo. Ale Majo by nemal dlho čakať. Vyberiem sa k nemu niekedy poobede. Ale čo budem dovtedy robiť? Nudiť sa? Alebo tiež vyrazím von?

Vtedy som dostala nápad veľmi netradičný. Niečo mi napovedalo, že ani Jaro nie je doma, takže by mohla moja sestra ísť so mnou na nákupy. Chcem sa pozrieť, aká je moja sestra nákupná maniačka.

„Prosím?“ ozval sa sestrin rozospatý hlas v slúchadle.

„Ahoj, tu je Veva. Nešla by si so mnou nakupovať?“

„Teraz? Keď je môj...“ nastalo ticho.

„Že nie je doma?“

„Jaro! Si doma? On fakt nie je doma. Tak dobre. Kde sa stretneme?“

„V tom istom nákupnom centre, čo včera?“

„Pre mňa, za mňa...“

Stretli sme až po hodine a pol. Ja som z tohto času musela čakať na sestru skoro hodinu! To sa jej ešte nikdy nestalo. Všetko je raz po prvé.

Sestra opäť prekvapuje svojim prvotriednym a vyzývavým zovňajškom od popredných značiek. Od zhora nadol sa tiahnu stovky eur. Každý by jej ihneď ospravedlnil jej malé meškanie. A tie výbery oblečenia... Ja ako popredný odborník na oblečenie všetkého druhu teraz chodím so spadnutou sánkou ako taký módny doplnok svojej vlastnej, kedysi utiahnutej, sestry. Tak ma pomotala svojimi znalosťami, že som sama od nej začala pýtať radu pri výbere. To sa mi ešte nestalo. Všetko je naruby.

A tak sme po dvoch hodinách opäť usadli do našej obľúbenej kaviarne. Okolo nás stáli rôzne tašky s nákupmi. Byť mužom a pozrieť si všetky tie bločky za všetky tie dôležité veci, tak už nie som medzi živými. Preto sa na bločky zásadne nepozeráme. Naši manželia robia radšej to isté.

Čašníčka bez objednania priniesla dve kávy. Tak Ľubka je tu stálym zákazníkom. Teraz ma napadlo, že včera vytiahla zákaznícku kartu. A mňa s ňou ešte ani neoslovili.

„Inak si urobila dobre, že si ma zavolala von,“ povedala sestra.

„Čo by som pre teba neurobila.“

„Dobre sme nakúpili a ty sa dozvieš jednu horúcu novinku. Keby si mi nezavolala, tak na to zabudnem.“

„O čo ide?“

„Keďže patríme do môjho novovzniknutého klubu neverných manželiek, vyhlasujem všeobecný poplach najvyššieho stupňa.“

„Čo to hovoríš? Aký poplach,“ zasmiala som sa.

„Veď sa dosmeješ, keď ti poviem, že ťa včera sledoval detektív. Ani si o tom nevedela, však?“

Smiech prešiel a nahradilo ho zblednutie.

„Odkiaľ toto vieš, prosím ťa?“

„Pri včerajšej ceste za dobrodružstvom ma neustále sledovalo jedno auto. Ani by som ho nezbadala, ale šofér toho auta ma tak perfektne sledoval, že takmer do mňa narazil pri mojom prudkom zastavení pred prechodom. Odvtedy moje oči nezišli zo spätného zrkadla. Keď som potom vystúpila a on si ihneď vytiahol fotoaparát, somár jeden, urobil pár momentiek mňa, ako sa nastavujem v štýle modeliek okolo auta. Nečakal však, že opäť nastúpim a prudko vyštartujem. Keď som ho striasla, zaparkovala inde, prežila si svoje denné dobrodružstvo a vrátila sa potichu domov, Jaro práve nadával detektívovi za tie fotografie a pokazenú robotu. Vykrikoval, že si odteraz bude robiť všetko sám. Mala si ho vidieť, ako sa zľakol pri mojom nežnom pozdrave. Aj Jaro pochopil, že jeho človek je prezradený.“

„Zaujímavé, čo mi hovoríš. Dnes si budem musieť dávať pozor. Dnes sa k nemu musím trepať.“

„Ale nehovor! Také týranie... A čo sa deje?“

„Neviem. Ale vyzerá to vážne.“

„Tak si dávaj pozor! Ak je tvoj Milan s mojim manželom, určite dostal návod, ako ťa sledovať.“

Dopili sme kávu. Už je jedna hodina poobede. Nejako sa to naše nakupovanie natiahlo.

„Tak ja za ním pôjdem,“ povedala som Ľubke.

„Počkaj! Nechaj ho čakať! Aj mne zdedil milenec, že mi niečo dôležité povie.“

„Takže?“

„Ideme do ďalšieho nákupného centra! Práve im prišli nové kolekcie. To si nemôžeme nechať ujsť!“

Usmiala som sa na sestru. Bol to jasný súhlas s jej postupom. Keďže sme boli každá so svojim autom, cestou do ďalšieho centra som bola celú dobu v závese za Ľubkou. Aspoň viem, ako sa človek cíti, keď musí niekoho celú dobu sledovať a nedávať pozor na všetky pokušenia okolo seba.

Výber z nových kolekcií bol nekonečný. Preto sa aj čas stal nekonečným. Tak sa naťahoval... A ešte k tomu svetoznáma znalkyňa moderného odievania prepadla nerozhodnosti. Už aj mňa, pokročilú nákupnú maniačku, začali tie výbery nudiť. Dokonca ma aj ruky boleli z dvoch párov minisukní, zavesených na vešiakoch. Nerozhodná znalkyňa si spomenula na moje znalosti, a tak sa ma začala vypytovať na môj názor. Odpovede skĺzli do roviny, že všetko je „krásne, moc krásne,“ ako som videla v jednom starom filme ako odporúčanú reakciu muža na jeho ženou ukázané nové šaty.

Okolo piatej hodiny, teda v čase, keď už aj predavačky dostávali nervy z jej stálej nerozhodnosti, prehodila na mňa jednu známu vetu.

„Keď už potrebuješ, tak choď! Ja ťa tu nedržím!“

Práve ma to prebralo z jemných driemot na pohodlnom kresle. Navrhovatelia interiéru tejto predajne vedeli, prečo sem tie kreslá dať. Pôvodne boli určené pre naše polovičky, ale aj mne dobre poslúžili.

„Ale nie. Však ti budem radiť...“ odpovedala som rozospato. Ihneď po odpovedi nasledovalo zívnutie.

„Vidím, ako mi radíš. Už utekaj za svojim vyvoleným! A dávaj pozor na manžela. Jedno auto, podobajúce sa na Milanove, som mala možnosť vidieť parkovať len pár sekúnd po nás. Tak bacha! A držím palce!“

Únava opadla, šaty boli rýchlo zaplatené a moja maličkosť už sedela v aute. To bola rýchlosť...

Smerujem von z podzemných garáži. Každú chvíľu moje oči pozorujú všetky spätné zrkadlá. Naozaj za mnou vyštartovalo auto. Ale to bude len náhoda. Tak sa naňho letmo pozriem. Značka by sedela, karoséria tiež, aj farba a ŠPZ... Do kelu! On ma naozaj sleduje! Čo teraz? Rozmýšľaj, Veva, rozmýšľaj! Spomeň si na Ľubkine slová! Už to mám! Napadol ma jej plán, ako striasť pozorovateľa. Dúfam, že to Milan nepočul. Teraz sa to ukáže!

S adrenalínom v krvi, so stále sa zvyšujúcou rýchlosťou a prejdenými červenými na semaforoch, unikám pred svojim prenasledovateľom. Ten je však neodbytný ako kliešť. Práve prichádzame k Majovmu bytu. Ruka už siaha po páčke toho blikajúceho svetielka pre oznámenie smeru trasy jazdy, ale opäť skončí na volante. Prudko šliapnem na plyn a sila motora ma pritlačí k volantu. Mala by som preradiť, lebo motor hučí na vysokých otáčkach. Prudko vyberám zákrutu. Práve vidím záchranu. Dve veľké dodávky stojace tak, že je medzi nimi voľné miesto. Aké šťastie! Mám však len jeden pokus a tak rýchlo vypínam svetlá, uberám rýchlosť a prudko nastavujem volant na zaparkovanie. Bolo to síce o Milanov krátky vlas, ale ako zázrakom to vyšlo.

S napätím čakám na prejazd Milanovho auta. To prefrčalo po pár sekundách bez zastavenia. Zabralo to. No mám len chvíľu, než Milan zistí, kde parkujem. Rýchlo bežím na tých hrozných podpätkoch drahých lodičiek za Majom do bytu. Stále pozorujem okolie, či sa niekde nezjaví Milan. Dvere do bytovky boli opäť otvorené. Opäť je šťastena po mojom boku. Avšak nenechám nič na náhodu a tie dvere zavriem. Kto tu má byť, si vie aj otvoriť. Tak.

Výťahom vychádzam k Majovi. Dvere však nie sú otvorené. Zazvoním. Po pol minúte ich otvorí môj princ. Jeho tvár je však smutná. Hneď v prvých chvíľach sme zle začali.

„Hovoril som ti, aby si prišla čo najskôr,“ povedal smutne.

„Bola tu snaha, ale nezabudni...“

„Že ťa sleduje manžel. Práve som sa vyzeral z okna a tak ti hneď na začiatok poviem, že je tu aj zadný východ. Dvere sú hneď naľavo od výťahu. Sú takmer stále otvorené. Po takej chodbe potom vyjdeš na druhej strane bytovky a...“

„Majo, prosím ťa, prejdi k veci!“

„Pamätáš sa, ako si o mne hovorila, že som gauner?“

Pochytili ma zlé myšlienky a mierne náznaky smútku.

„Nie! Že to nie je pravda...“

„Ešte raz sa ťa pýtam. Vidíš všetky tie veci okolo seba? Kúpil som ich, to je pravda, ale za peniaze, ktoré nepatrili mne.“

„Majo, prosím, nie!“ hovorí za mňa môj smutný hlas.

„Veronika, musím odísť. Idú po mne. Ak čo najskôr neutečiem, zabijú ma!“

„Tak chod na políciu! Urob niečo! Hlavne ma neopúšťaj!“ vravím mu s plačom v tvári, opierajúc sa o jeho rameno.

„Inak to nepôjde. Ak nechceš, aby sa nám dvom niečo stalo, tak...“

„Tak to musíme ukončiť.“

„Mrzí ma to. A teraz už chod! Nastal môj čas.“

Slzy prestali tiecť samé od seba. Nejaká sila ma otočila a hýbala mojimi krokmi smerom k dverám. Tam ma zastavil Majo a ako rozlúčku mi venoval dlhý francúzsky bozk. Potom som ako niekým ovládaná vyšla z jeho dverí a on ich zabuchol.

Výťah bol pripravený. Čakal na mňa. Bez čakania nastupujem a s permanentne omámeným výrazom ho opúšťam. Dvere vedľa výťahu boli otvorené. Nikto na prízemí nebol. Ani ten starý pán sa tu nenachádzal. Cesta po tmavšej chodbe mi nenaháňala hrôzu. Zle zatvorené dvere bolo vidieť ihneď po vojdení na chodbu. Pred očami sa mi však premietal stále ten istý obraz. Majo ma opustil. On ma len tak nechal aj so všetkými problémami! Ale asi to tak má byť, veď po ňom idú. Ale ja ho už nikdy neuvidím! A čo budem robiť, keď ma aj Milan opustí?

Bez rozmyslu, takmer tak isto ako zombíci z Múmie prechádzam od dverí k svojmu autu. Nebolo ďaleko. Dokonca ani nedávam pozor, či ma niekto nesleduje. Teraz mi je všetko úplne jedno. Pri dverách auta ma na chvíľu zastavil krik, podobný Jarovmu kriku. Bolo to len krátke zastavenie. Nastúpila som do auta. Obidve dodávky tu ešte stáli. Veď som nebola preč tak dlho.

Všetko sa v mojej hlave rozležalo. S rozležaním prišiel aj nával smútku, zúfalstva a dvoch veľkých riek z očí. Potrebujem niekoho objať. Ale koho? Nikto tu nie je. A tak sa moje ruky obkrútili okolo volantu. Slzy ho komplet vyumývali. V takomto stave by som za volantom bola aj celú večnosť, inak to bolo desať minút, no z utápania sa v žiali nad takou veľkou stratou ma prerušilo zvonenie telefónu. Volal mi Jaro.

29

„Ahoj, čo sa deje?“ pýtam sa sotva pokojným hlasom.

„Ahoj, tu je Jaro. Prosím ťa príď na...“ povedal mi adresu bytovky môjho milenca.

„Čo sa stalo?“ zarezonovala moja ustrašená otázka.

Žeby sa Milan dostal až k Majovi do bytu a leží v kaluži krvi? To snáď nie...

„Tak ja ti to poviem. Ten tvoj somár zadubený ťa sledoval. Sama vieš, prečo. No a ako ťa chcel odfotiť v určitých stavoch s milencom, tak...“

„Čo?!“

„Rýchlo príď! Sanitka tu bude za chvíľu. Potom ti to všetko vysvetlím.“

Zložil. Tak ten krik bol predsa len jeho. O, nebesá! Čo som komu urobila? A ani tam nemôžem ihneď smerovať, lebo by to bolo podozrivé. Akoby to nebolo teraz jedno. Aj tak ma sledovali celú dobu až sem. Niečo mi však radilo počkať do príchodu sanitky. Tá dofrčala snáď hneď po tej myšlienke. Ihneď ruka siahla po kľúčoch a auto vyštartovalo za sanitkou. Sanitka mi blokovala výhľad. Na moment sa mi zjavila skupinka ľudí. Inak nič. Keďže sanitka zablokovala Majovo a moje miesto. Zaparkovala som na parkovisku naproti.

Rýchlo bežím na miesto činu. Skupinka občanov vytvorila väčší kruh okolo sanitárov. Tí kmitali okolo nejakého muža. Bolo jasné, že to bol Milan. Jaro stál bokom od tej skupiny. Stál zamyslene, nie smutne. To bolo dobrým znamením.

„Jaro, čo sa stalo?“ volám naňho z diaľky.

„Inak si mohla dôjsť aj skoršie, keď si bola nablízku,“ odpovedal tichším, ale inak dobre počuteľným, hlasom.

„Tak čo sa stalo? Hovor!“ vravím naňho hystericky.

„Milan sa zbláznil. Podľa tých zvončekov pri vchode nejako usúdil, že ste na druhom poschodí. Rozhodol sa, že tam vylezie po hromozvode, somár jeden sprostý! Keď na tú úroveň vyliezol a zameral môj starý fotoaparát na najbližšie okno, zradila ho druhá ruka a treskol, našťastie, na trávnik. Ja sa len modlím, aby to nebolo nič vážne.“

Sanitári nám nechceli nič povedať. Jaro z nich vypáčil, že Milana vezú do nemocnice v Ružinove. Prichádzajúci policajti uzavreli to miesto a zobrali Jara ku výsluchu. Mňa pustili za manželom do nemocnice. Musím sa však zajtra dostaviť na nejaké oddelenie. Aj adresu mi dali. Len ma zbytočne zdržovali od odchodu za Milanom. Ten malý kúsok papierika mi mohli dať hneď. Nechcem ho stratiť! Jeho nie! Majovu stratu snáď rozchodím. Bude to síce dlhšie trvať a budú ma prepadať depresie z tých krásnych a stratených spomienok, ale dáko sa s tým vyrovnám.

V nemocnici mi doktor povedal, že Milan utrpel nejaký otras mozgu, inak je, našťastie, v poriadku, takže za pár dní by ho mali pustiť. Keďže bol stále v bezvedomí, pustia ma za ním až zajtra.

Noc bola opäť bezsenná a viac uplakaná, ako pokojná. Plač ale slabol. Začínam si na to odlúčenie zvykať.

Výpoveď na policajnej stanici bola úplne o ničom. Musela som však povedať, že ma Milan sledoval, aby ma prichytil pri čine. Tak neznášam, keď sa nám niekto rýpe v súkromí. Na otázku, či som v inkriminovaný čas naozaj bola s milencom, som odmietla odpovedať. Ešte by všetku vinu za Milanove zranenie hodili na mňa! A kto dobrovoľne liezol na ten hromozvod? Ja snáď?

V návštevných hodinách som navštívila Milana. Bol sám na izbe a bol hore. Šťastný výraz v tvári nemal.

„Ty si na mňa ešte nezabudla?“ privítal ma.

„Čo to hovoríš za nezmysly? Si predsa môj muž!“

„Mám taký pocit, že dávno nie. Ale hovorme teraz na rovinu. Chcem sa k tebe vrátiť. Neviem si predstaviť život bez teba a uvedomil som si, že som tento kolotoč rozbehol ja. Než sa zmierime, chcem úprimnosť za úprimnosť. Priznaj sa mi, keď je už teraz všetko jedno! Máš milenca, alebo nie?“

„A ty?“

„Počula si nás, však?“

„Vás musela počuť celá bytovka.“

Milan sa zasmial.

„Dúfal som, že prídeš skôr a vypočuješ si to. Bol to môj malý plán, ako ti ukázať, že nevera môže bolieť. Zvlášť vtedy, keď to už nie je pretvárka, teda nevinná hra, ale čisté podvádzanie. A teraz ty!“

„Ako ste na tom zo vzťahom?“

„Bola to len taká jednoaktovka. Viac sme sa nevideli.“

„Tak podobne je to s mojim milencom. Musel utiecť.“

„Skutočne? Takže sa budeme teraz zase hrať, že bude všetko v poriadku?“

„Chceme sa vrátiť do starých koľají?“

Milan ma pritiahol vrúcne k sebe.

„Čo by som si bez teba počal?“ riekol.

„Už ti to nikdy neurobím,“ odvetila som s plačom.

„Zabudnime na všetko, čo sa stalo, a začnime odznova! Ty sama vieš, čím a kde.“

„Viem. A urobíme to. Len sa musíš uzdraviť!“

Ostatný návštevný čas sme strávili objímaním a vyjavovaním tajností, ktoré za tento „dobrodružný“ týždeň prebehli.

Milana pustia až zajtra. Preto som teda odišla ku svojmu autu sama. Vtom mi cestu zablokovalo čierne BMW. Vystúpil z neho svalnatý, holohlavý muž, celý v čiernom a energicky smeroval ku mne.

„Paní Veronika?“ opýtal sa.

Krvi by sa vo mne v ten moment nedorezalo.

„Záleží od toho, kto sa pýta.“

„Ste to Vy. Prinášam niečo, čo je Vaše,“ povedal a dal mi známu škatuľku. Po jej otvorení mi bolo všetko jasné. Zmocnil sa ma strach.

„Kde je?“

„Bohužiaľ, to Vám nesmiem povedať, ale boli to jeho posledné slová, takže...“

Pozrela som sa naňho ako na zjavenie.

„Teraz chápem Maja, prečo to všetko urobil. No už budem musieť ísť. Majte sa!“

Než som stihla čokoľvek vysloviť, bolo BMW s tým mužom preč. Napadla ma len jedna myšlienka. Majo je mŕtvy! Od plaču som sa zosunula po plechovej stene môjho auta na asfalt. Takto smutne sa to predsa nemôže skončiť!

30

Kuba

Na Kubu sme prišli až po troch týždňoch. Museli sme čakať, až dajú Milanovi dole sadru. Medzitým sa nám podarilo znovu skrášliť náš byt. Bol ešte krajší ako predtým. Len škoda, že to toľko stálo. Boli by sme ušetrili, keby doktor nezakázal Milanovi aspoň na tie tri týždne nerobiť nič namáhavé. Za to mohol ten hlúpy otras mozgu. Takže túto robotu museli za nás urobiť zamestnanci nejakej pochybnej firmy.

Teraz, keď už sa spolu nachádzame na Kube, malo byť zabudnutie na všetko oveľa rýchlejšie. Na niečo sa však zabudnúť nedalo. A Milan o tom vedel. Ani jeho ľutovanie a prítomnosť nepomohli. Opäť sa s tou stratou, tentoraz krvavou, musím poradiť sama. Ešte šťastie, že mi všetci hovoria, aká som silná žena.

Znova sme sa ubytovali v tom istom hoteli. Keď nás vedúci hotela zbadal, rozžiaril sa ako karibské slniečko. S veľkou radosťou nás odprevadil do izby, ktorú si ešte pamätám z čias vzťahu z Majom. Iná izba, žiaľbohu, nebola voľná. Ani jednému z nás to nevadilo.

Vtom mi prišla na mobil MMS. Bola to fotka, na ktorej bola Teri s tým svojim fešákom. Vyzerajú šťastne. Tak to vyzerá, že sme všetky tri znovu šťastné, no len jedna má staronového chlapa.

Po vybalení sme vyrazili na pláž. Znova sa nám podarilo natrafiť na ležadlá, ktoré sa už raz stali svedkami našej prítomnosti. Aj ten slnečník tu ešte je! A tak sme sa vyvalili na ležadlá.

Ležíme len v plavkách a užívame si svojej prítomnosti a nádherného západu slnka. Naše pohľady sú stále spojené, na more sme zabudli.

Vtom nás prerušil známy hlas.

„No je to možné? Vy nám to snáď robíte naschvál!“

Pred nami sa zjavili Ľubica s Jarom. Tiež mali na sebe len plavky. Jaro niesol ešte uteráky a plážovú tašku. V tých plavkách a s tým bruškom vyzeral k popukaniu.

„Preboha! Kedy ste prišli?“ spýtal sa Milan.

„Dnes sme dorazili. Vy ste boli poslední ľudia, ktorých by sme tu hľadali,“ odvetila Ľubka.

„Ešte mi povedz, že bývate v tom hoteli pri pláži a mňa šľak trafí,“ povedala som.

„Ale no tak! Sestra moja! Čo ma už nemáš rada? Sme ubytovaní v tom hoteli. Vieš...“

Nemala som náladu ju počúvať.

„Veva. Viem, že ma nechceš počúvať, ale toto by si mala počuť.“

Rukou ma zavolala na bok od našich manželov.

„Na čo si zase prišla?“ pýtam sa jej.

„Keďže sa po prvý raz po tom všetkom stretávame až teraz, chcem ti niečo povedať. Povedz mi, ako zmizol tvoj milenec?“

„Je mŕtvy,“ povedala som smutne.

„A práveže aj ten môj je mŕtvy. A vieš, kto mi to povedal? Tvoj Majo!“

„Ako to? To nie je možné...“ krútim nechápavo hlavou.

„Chcela som sa ťa opýtať už predtým, ale akosi nebola na to príležitosť. Uzmierovali sme sa spolu a...“

„Prejdi k veci!“

„Kedy ti niekto oznámil tú udalosť?“

„Deň po Milanovom páde z toho hromozvodu.“

„Myslela som si to. Oni nás oklamali!“

„Prosím ťa, vysvetli mi to! Stále ničomu nerozumiem!“

„Tebe to stále nedochádza? Majo došiel za mnou v ten istý deň!“

„Takže ten, čo mi dal ten náhrdelník, mal byť tiež mŕtvy?“

„Konečne si to pochopila! Bol to Ivan!“

„Tí sviniari! Podviedli nás!“ zakričala som. Naši muži sa na nás len letmo pozreli a potom sa vrátili ku svojej diskusií.

„A dobre sa stalo. Utiekli od nás a my ich už neuvidíme. Aspoň rýchlejšie zabudneš, keď vieš, že nikto nezomrel.“

Zo srdca mi spadol jeden obrovský balvan. Zároveň ma však pochytil hnev. Bola som ťahaná za nos a to nemám rada. Ale sestra má pravdu. Takto to bude lepšie.

Vrátili sme sa k mužom a ja som zašepkala do Milanovho ucha môj malý plán. Chceli sme ho uskutočniť už dávno. Vieme, že je dôležitý.

Zrazu sme vstali a so smiechom sa rozbehli po pláži.

„Hej! Kam idete!“ zavolala na nás Ľubka. Potom to už vzdala. Aspoň má miesto na ležanie.

Počas behu ma Milan chytil za ruku. Dobehli sme k nášmu čarovnému miestu. Zastavil ma, objal a pobozkal.

Ach! Konečne som opäť šťastná! Po tom všetkom sa to ani lepšie nemohlo skončiť.

Vtom som očkom hodila na miesto, odkiaľ sme utiekli. Ľubica s Jarom neboli na ležadlách. Asi sa išli vykúpať do mora. Pri ležadlách prešiel pár. Starší pán a mladá žena v bikinách. Z diaľky sa dali rozoznať jej dlhé ryšavé vlasy. To snáď nie je pravda!

„Milan, pozri sa!“

Otočil sa smerom, ktorý som mu ukázala. Keď to uvidel, začal sa smiať. Tak sa smial, až si kľakol na kolená. Keď som si uvedomila, že je to skutočne tá osoba, a ten muž je Milanov šéf, tiež ma prepadol smiech.

Chvíľu sme sa tak smiali a ležali na piesku. Keď nás ten smiech prešiel, pozrel sa Milan na mňa, a pritiahol ma k sebe.

„Veronika! Tu, na našom mieste, ti sľubujem, že ťa už nikdy neopustím!“

„Ani ja ťa neopustím,“ povedala som.

Človek by nemal sľubovať, keď si nie je istý, či ten sľub je schopný dodržať.

Náš sľub sme spečatili dlhým bozkom na nádhernej scenérií so zapadajúcim karibským slnkom.

31

A to je celý príbeh. Také zhrnutie tohto roka. Tej gigantickej a nečakane dvojdielnej „Hry na neveru.“

Teraz, v jeho posledných minútach, je na to najlepší čas.

„Veronika, spíš?“

Konečne som sa zase vrátila do reality. Naozaj, už chýbalo len pár minút do konca tohto roka.

„Aj tebe sa chcelo spať? Aj mne. Tak sme si spolu pospali. Aspoň sme neprespali Nový rok,“ zavtipkoval.

Znova som sa naňho pozrela. Ten obväz a modriny vyzerajú, ako keby boli ešte z tej bitky s Majom, alebo z toho pádu z hromozvodu. Mimochodom, ten hromozvod prebral po Majovi, ale rozdiel bol v tom, že Majo bol omnoho svalnatejší a jeho pád zbrzdila strecha auta. Milanovi sa podarilo zrúbať sa z lyží na svahu počas našej zimnej dovolenky v Tatrách. Možno aj kvôli ranám na tých istých miestach Milanovho tela sa mi vrátili všetky spomienky. Nevadí! Hlavne, že už sú za mnou.

Už chýbalo len tridsať sekúnd do konca roka. Milan rýchlo vstal a dobehol po šampanské na chodbu.

Už len desať sekúnd. Milan začal otvárať šampanské. Začíname nahlas odpočítavať.

Nový rok! Zátka zo šampanského vystrelila a trafila našu svadobnú fotku. Zhodila ju na zem. Bolo počuť rinčanie sklíčka toho obrazu.

Milan na to nedbal a rýchlo nalial šampanské do vopred pripravených pohárov. Potom mi jeden podal a pobozkal ma. Odpili sme si z pohárov.

Vonku sa strhla hotová vojna. Výbuchy delobuchov pri našej bytovke nemali konca. Zrazu Milan položil pohár na stôl a odbehol do izby. Odtiaľ vybehol v kabáte a s plastovým vrecom plným rôznych výbušnín. Ako malý chlapec!

„Veď ja im to tento rok ukážem!“ zvolal a rýchlo bežal do predsiene, aby sa obul.

Ja som stála na mieste a pozerala televízor.

„Veva! Tak poď!“ zavolal na mňa.

„Idem! Počkaj chvíľu!“

On je fakt ako malé decko! A toto mám, prosím, doma. A to sa tu dušujem, ako som ho takmer stratila! Majo, to bol muž to bol... Už zase? Veď ja milujem Milana, a nie takého...toho... nabúchaného, drsného mafiána. Musím naňho nadobro zabudnúť. Čo najskôr!

„No kde si stále?“ znova na mňa zavolal.

„Už idem!“

Pri odchode som sa zastavila pri spadnutom obraze. Pri zdvíhaní z neho vypadli posledné sklíčka, ktoré sa silou vôle ešte držali na ráme. Keď som ho otočila, uvidela som, že fotka bola presne natrhnutá horizontálne presne v strede. Prišlo zdesenie. Má to byť snáď znamenie? Znamená to, že nie sme si súdení?

Položila som obrázok späť na miesto. Ak mi týmto chcela nejaká vyššia moc povedať, že nepatríme k sebe, hrozne sa mýli! A ja jej to dokážem. Určite zbledne závisťou, keď uvidí, že sme stále spolu v harmonickom vzťahu.

Tak ma to presvedčilo, že teraz pôjdem, a s radosťou budem pomáhať odpaľovať rakety. Tiež už mám chuť stať sa na moment malým dieťaťom.

Prišla som k Milanovi v kabáte.

„No konečne! Už som tie výbušniny chcel ísť odpaľovať sám!“

Pobozkala som ho na pery.

„Nech ťa to ani nenapadne! Môžem ich odpaľovať s tebou?

Milan sa rozžiaril ako malé dieťa.

„Tak poď!“ usmial sa tak detsky.

Držiac sa za ruky, vybehli sme von. Tam oslavujúci ľudia ešte stále odpaľovali svetlice. Milan rýchlo vytiahol z vreca jednu veľkú škatuľu, položil ju na cestu, a zapálil jej knôt. Potom rýchlo dobehol ku mne.

Nastala séria obrovských explózií rôznych farieb vo veľkej výške. Ja som na tú krásu ale nedbala. Znova som stojaceho Milana z radosti pobozkala. Očakávala som, že ma odtiahne, aby mohol sledovať ten ohňostroj, za ktorý vyhodil kopu peňazí. On však pokračoval v bozkávaní. Bolo mu jedno, že príde o zážitok. Dôležitejšie bolo, že som tu ja. Určite však očkom poškuľoval po výbuchoch.

Vtedy pomaly prešiel okolo nás veľký čierny Cadillac. Keď bol na našej úrovni, mierne pribrzdil, okno sa otvorilo a v osvetlenej kabíne som zbadala známu tvár, ktorú by som teraz už nechcela vidieť. Bol to on. Očkom na mňa žmurkol a pri snahe Milana o otočenie prudko stúpol na pedál. Cadillac rýchlo zmizol v diali.

Až teraz sa Milan otočil, no nič nezbadal. Preto som ho rýchlo pritiahla a opäť, tentoraz vášnivejšie a láskavejšie, pobozkala.

Teraz viem, že naša láska, aj napriek útrapám, vždy vydrží. A vždy bude mať prednosť.

Table of Contents

Zahrajme sa na neveru

Copyright:

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31