Robert McClure

DEADLY LULLABY

Copyright © 2015 by Robert McClure

Translation © 2016 by Milan Kopecký

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Deadly Lullaby

(Penguin Random House LLC, New York, 2015)

preložil Milan Kopecký.

Redigovala Marta Hollá.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 918. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4797-0

John Leonardo

„Drobec“ Crucci

Som týždeň vonku zo San Quentinu, keď pri obrubníku zastaví môj syn v neoznačenom policajnom Forde Crown Victoria, z ktorého razí trávou. Zemitý pach mi udrie do nosa, len čo sa nakloním k okienku na strane spolujazdca a poviem: „Počuj, nezájdeš na chvíľu dnu? Niečoho si hrkneme.“

„O desiatej ráno?“ spýta sa a pozrie na mňa tak, ako na mňa neraz pozeral ešte ako decko: Tvári sa, že nepočuje, keď sa ho pýtam na knihu, ktorú by som podľa neho v živote nepochopil, alebo sedí za sklom z druhej strany návštevnej kóje vo väzení a civie na mňa ako na hada v teráriu.

Najradšej by som mu na to odvrkol, či akože radšej bude jazdiť zhúlený po meste v tom svojom chlieve na kolesách, ale viem, že by som tým iba vznietil napätie, ktoré visí vo vzduchu spolu s marihuanovými výparmi. Preto odvetím:

„Svoj osemročný dlh spoločnosti som splatil, takže mám teraz právo na dvadsaťštyri hodín šťastia denne. No tak, nech si nie sme až takí cudzí, keď tam prídeme.“

Očami podliatymi krvou hľadí pred seba tak uprene, ani čo by chcel v čelnom skle vypáliť dve diery.

Bohužiaľ na to, aby som ho dovliekol k sebe domov, by som potreboval traktor a ťažnú reťaz. Uvedomím si, že mi syn v duchu stále vyčíta, v akom posratom malom bungalove musel vyrastať, a že mu nostalgia rozkrútila v hlave kolotoč myšlienok o tom, kde sme začali, kde sme teraz a kde napokon skončíme.

Hodím mu kľúče medzi nohy s tichým želaním: Prosím ťa, chlapče, nekomplikuj nám to ešte viac, než to už je.

Vystúpi z auta a zaujme miesto za volantom môjho nového Volkswagenu Caddy. Požiadam ho, aby nešiel po diaľnici a urobil mi vyhliadkovú jazdu cez Boyle Heights a Cesar Chavez Avenue, ktorá sa volala Brooklyn Avenue, keď som na nej vyrastal. Vysvetlím mu, že by som si chcel obzrieť atrakcie – šialenosti nasprejované na domoch, pouličných predavačov, nové obchody, ktoré tam vyrástli, a tak ďalej, a tak podobe.

Splní mi želanie, ale nie je z toho nadšený. Mám v paži, čo si o tom myslí.

Ešte aj po týždni života s plynom prišliapnutým na dlážke som zo slobody taký paf, že ma nič netrápi, ani odutý syn, ktorého som nevidel deväť rokov. Cez okno si všímam butik s vecami pre pankáčov, tetovací salón, dve šikmane – jasné šľapky –, a vychutnávam si, že sa nad tým všetkým môžem vyvyšovať, akokoľvek chcem, a nemusím si od nikoho pýtať dovolenie.

Syn tieto moje poznámky akoby ani nepočúval, alebo ho možno aj urážajú, preto skúsim prelomiť ľad inak. „No, ehm, poviem ti, dobre vyzeráš, človeče, fakt dobre.“

A to je čistá pravda.

Stále mlčí a ja si tam sedím a zbytočne čakám, že mi oplatí pochvalu.

Keď ho z prče plesnem po stehne, mykne sa, akoby som mu švacol po vtákovi.

Aby ste tomu rozumeli, syn si nikdy nezvykol na dotyky druhých ľudí. Priečil sa, už keď ho jeho mama kŕmila, a nevydržal jej na rukách dlhšie, než kým do dna nevylogal celú fľašu. Úplne ju vidím, ako sedí na hojdacom kresle pri jeho ohrádke s rukami prekríženými na prsiach, pozerá na syna a hovorí: „To nie je normálne, aby vrieskal vždy, keď sa ho chytím. Fakt, kurva, na porazenie.“

„No, teda, pozri na to,“ poviem mu a ukážem doľava.

„La Parrilla aj po toľkých rokoch stále funguje. Čo ty na to, že by sme tam zaskočili a dali si burrito na neskoré raňajky. Máš ešte rád stejkové burritá na raňajky, nie?“

Fľochne na hodinky s tradične kamennou tvárou, ale vidieť, že nervové zakončenia pod kožou mu len tak iskria a praskajú. „Nemáme čas. Macky bude nasratý, keď prídeme neskoro.“

Usmejem sa. „O Mackyho sa neboj. Koľkokrát ti mám opakovať, že toho zvládnem ja, há? Koľkokrát?“ Posledné dva dni mu to dookola omieľam ako asi ešte nič iné v živote.

Neverí mi úplne, ale predsa mu odľahne, tak ako ten jediný raz, keď som ho vzal k doktorovi a povedal mu, že penicilínová injekcia iba krátko zabolí a po nej sa bude cítiť ako znovuzrodený.

„Fakt by som to chcel mať z krku,“ povie. „Najeme sa po stretnutí s Mackym.“

Na krátky okamih zabudnem na tú kopu hovien menom Macky a idem sa skoro pošťať od radosti. Viem, je to úbohé tešiť sa ako malý chlapec len preto, že je syn ochotný zájsť so mnou na obed. Lenže ja to tak úprimne cítim a srdce mi bije ako splašené, div že sa mi z tých prudkých úderov nezačnú natriasať lístky, čo mám v náprsnom vrecku. Takmer sa ho rovno spýtam, či sa spolu nepôjdeme poobede pozrieť na zápas Dodgers, ale nakoniec pozvanie predsa len odložím až na raňajky.

Usmejem sa ešte širšie. Po všetkých tých rokoch som sa tuším už, boha, naučil, kedy zbytočne nepokúšať šťastie.

Niežeby sa mi v tom mojom takzvanom zločineckom živote nedarilo, najmä pokiaľ ide o prachy. Kradol som prívesy plné elektroniky a cigariet, vykrádal vily a klenotníctva, pašoval drogy... a za ten čas mi klepli po prstoch len dvakrát. Priznávam, klepli mi po nich riadne, zatiaľ som si odsedel tretinu z päťdesiatich dvoch rokov, čo som na svete. No ako to vidím ja, tak žiť na hrane znamená veľa riskovať a za to veľa získať. Dvakrát ma chytili. No a čo? vravím ja, treba na to hľadieť z lepšej stránky a myslieť skôr na tých tisíc prípadov, keď ma nechytili. Sedemnásť rokov, dva mesiace a trinásť dní odňatia slobody za tisíc a dva zločiny, všetky úspešné. To nie je zlé, najmä keď uvážite, že pre chlapa, čo kadekoho pozná, ako ja, väzenie nie je až také hrozné miesto, a hoci som asi nikdy nespĺňal všeobecnú predstavu o ozajstnom boháčovi, vždy som mal uliatych dosť peňazí, aby som v neprítomnosti zaopatril ženu a decko.

Podaktorí vravia, že to bola moja najväčšia chyba, vysoliť ťažko zarobené bubáky na takých nevďačníkov, akí sa z nich vykľuli – na ženu posadnutú sexom a syna posadnutého samým sebou, dvoch mierne odlišných zástupcov toho istého živočíšneho druhu. Čo sa týka manželky, mojej večnej hanby, tak majú pravdu, ale ženy, ktorá zabudne na manželský sľub vernosti, sa dá ľahko zbaviť (už vôbec, opakujem vôbec nevraviac o takzvanom kamarátovi, ktorý ju na to porušenie sľubov navedie, kým vy sedíte v base). So synom je to iné. Bez ohľadu na to, koľko poníženia si otec od syna vytrpí, nemôže vlastného potomka dobiť na kašu, vystreliť mu mozog z hlavy a potom ho naložiť do suda s kyselinou dusičnou. Syn je výsledkom otcovej výchovy – alebo jej nedostatku –, a preto otcova láska k nemu nepramení z ničoho iného len z toho, že jeho syn je skrátka jeho syn.

Verte mi, že viem, o čom rozprávam. Ak niečomu na svete rozumiem, tak práve tomuto.

Keď vyjdeme z Boyle Heights, zamierime po Šesťdesiatke na východ k Pomone, o pár minút zabočíme na Šesťstopäťku a vzápätí si to hasíme po Desiatke smer San Bernardino. Než by ste sa stihli spamätať, už schádzame z diaľničného zjazdu do West Coviny.

Asi štvrť hodiny štrikujeme po vedľajších cestách, potom syn zastaví na parkovisku.

Povie: „Je to pasca. Cítim to v kostiach.“

Zaparkuje do radu luxusných áut. „Ale nie,“ odvetím, „to ťa len tak šponuje to staré skladisko, nič viac.“ Obzriem si budovu a profesionálne skonštatujem: „Ako ďaleko sme od najbližšieho mesta, osem kilákov alebo koľko? Boha, veď tu by si mohol aj rozpútať vojnu a nijaký civil by sa ani len neprevalil na posteli. Ideálne miesto na popravu.“

To nechcel počuť.

Hneď sa spamätám a dodám: „Ale keby ťa chcel Macky odpraviť, už dávno by to bol urobil. Neplaš sa.“

Vtedy nečakane vyrukuje s otázkou, ktorá ho už asi dlho trápila: „Prečo to pre mňa robíš? Prečo?“

Takže spolu komunikujeme, otec so synom, to je pokrok, normálne mi trochu zovrelo hrdlo. Na chvíľu pouvažujem a takmer mu všetko vyklopím, celú pravdu o stretnutí s Mackym. Ale potom si to rozmyslím, keď si uvedomím, že netuším, ako by zareagoval, a to by mohlo ohroziť celý priebeh.

„Prečo asi?“ odvetím a zmením tému. „Jednou z podmienok stretnutia bolo, že prídeme neozbrojení. Odovzdaj mi všetko, čo máš pri sebe.“

Odopne si puzdro na služobnú pištoľ Sig Sauer, ktorú nosí pod džínsovou bundou, a bez slova námietky mi ju podá – to je šok.

Zasuniem pištoľ pod sedadlo a pozriem mu do očí. „Aj záložnú. Viem, že nejakú máš.“

Keď oduje gambu, natiahnem ruku a zapreberám prstami: „Poďme, poďme...“

Vzdychne si, skloní sa k pravému členku, z ktorého si odopne kapsľovku, a s odvráteným pohľadom mi ju podá.

„Máš pri sebe nejaké nože, kasery, paralyzéry alebo akékoľvek iné zbrane?“

„Teraz už mám len teba,“ odpovie oknu, a keď sa ku mne obráti, má v očiach opäť ten výraz zdráhavej dôvery.

Sotva vkročíme na chodník, vo dverách nakladacej rampy sa zjaví chlap v obnosenom čiernom obleku, bielej košeli a čiernej kravate. Spoznám v ňom Jacka Barziho, napumpovanú horu svalov so šedivejúcimi, hipisácky dlhými vlasmi; kedysi ho všetci prezývali Náčelník, lebo sa podobal na toho obrovského Indiána z Preletu nad kukučkiným hniezdom. Veľmi sa nezmenil.

Napochodujem k Náčelníkovi, akoby som sa to tam celé chystal kúpiť. Stojí na rampe dobrého jeden a pol metra nado mnou a vyzerá, že meria tak päť. Dám si dolu letecké ray-bany. „Náčelník? Teraz robíš u Mackyho?“

Prikývne a zdvihne kútik úst do náznaku úsmevu. „Už dlho, Drobec. Vôbec si sa nezmenil.“

Venujem mu úprimný úsmev. Konečne niekto uzná, že Drobec Crucci je chlap prvej akosti a živý dôkaz toho, že, ako sa vraví, vek je len číslo. Mladícky vzhľad mám v génoch, no prispeli k nemu aj činky, ktoré som vo väzení dvíhal ako zmyslov zbavený, a strava, z ktorej som nebol schopný zjesť viac, než bolo nevyhnutné na prežitie.

„Až na tie vlasy,“ dodám. „Ani ty nevyzeráš úplne najhoršie.“ Vyberiem z vrecka peňaženku a začnem sa v nej prehrabávať. „Počuj, tu mám niekde navštívenku mojej holičky. Zavolaj jej, ona ťa už tých šedín zbaví. Na môj účet.“

„Ty si farbíš vlasy?“ spýta sa, pričom si vezme navštívenku, a doloží: „To by som teda nepovedal.“ Prižmúrenými očami si obzerá môj účes. Požmolí si v prstoch kadere na pleci s výrazom, akoby ani nepatrili jemu, potom sa hrdelne zasmeje, ako to vie iba on. „Macky vravel, že si z Kvéčka vonku ešte len týždeň.“

„V tom má Macky pravdu.“

Siahne do svojej peňaženky a podá navštívenku aj mne.

„Toto je číslo na najlepší eskort v LA. Prvé číslo je na mňa. Povedz, že ťa posielam.“

„Dobrý kšeft,“ odvetím, hoci som presvedčený, že to najlepšie dievča na telefón v LA som už našiel. Možno aj na celom svete.

Náčelník sa tvári spokojne, až kým nepozrie na môjho syna, potom skrúti pery do zvyčajného kyslého výrazu. Zopár sekúnd takto postojí, čupne si a posunkom hlavy ma zavolá k sebe. Tichým hlasom vysloví: „Počúvaj, Drobec, toto je len medzi mnou a tebou. Neviem, o čo presne ide, ale dostali sa ku mne všelijaké reči a chýry, ktoré ma znepokojujú. Macky ma platí, chápeš, a musím si robiť, čo mám, aj to je jasné, ale iba aby si vedel, daj si pozor. Nerob sprostosti.“

„Hej,“ ohradím sa, „vieš, že ja sprostosti nerobím.“

„Možno,“ odpovie a zaligoce sa mu v oku, „ale za nerobenie sprostostí si v lochu nesedel.“

Náčelník nás prebehne svojimi veľkými tlapami a zavedie dnu. Prejdeme cez halu, do ktorej by sa vošiel náklad zaoceánskej lode, hoci teraz v nej sú iba stovky drevených paliet nastavaných pri nosných stĺpoch a betónových stenách. Pokračujeme do bludiska dvoch schodísk a troch chodieb, ktoré sú tmavé, prašné a zišlo by sa ich jednak vymaľovať, jednak zbaviť potkanov, až prídeme k výťahu. Keď z neho vystúpime do chodby s modrým kobercom, ovalí nás, naopak, sterilná čistota a žiara neónových svetiel.

Zastaneme pred kovovými dverami a Náčelník na mňa pozrie so zdvihnutým obočím, čím mi zrejme chce pripomenúť radu, ktorú mi dal vonku. „Tak zasa potom,“ rozlúči sa. „Musím sa pratať späť dole.“

„Dávaj tam na nás pozor,“ poviem mu a žmurknem naňho, čo mu viditeľne nie je príjemné.

Otvorím dvere.

Privítajú nás traja mameluci, Mackyho hlavní búchači. Mafiánskymi rečičkami sa presierajú jeden cez druhého, až kým ma nezbadajú, potom náhle zavládne také ticho, že by bolo počuť, aj ako stúpa vlhkosť.

Zazerajú, mrvia sa a napravujú si saká aj kravaty.

Než sa ich stihnem spýtať: Kde je Macky?, vytučnené hovädo sa zjaví vo dverách svojej pracovne.

„Drobec Crucci!“ zvolá s otvorenou náručou. „Paisan!“ Ja ti dám paisan. Mackymu koluje v žilách asi toľko talianskej krvi ako Sammymu Davisovi juniorovi. Je to obyčajná írska sračka odvarená z Krstného otca, posratý permoník, čo sa chce podobať na Pacina. Má presne ten typický írsky ksicht, pred ktorým mamy varujú deti – špinavo hrdzavé vlasy, vodnaté oči, napuchnuté líca a rapavú kožu, pripomínajúcu rakovinou prežraté pľúca.

Väčšinou sa s chlapmi neobjímam – pokojne si o mne myslite, že som homofób, nech sa páči, verte, že vo väzenskom bloku si treba dávať pozor, aké signály vysielate okoliu –, ale za daných okolností pri Mackym musím urobiť výnimku.

Keď ma pustí, obráti sa k synovi. „Tak ty si Leo.“

„Kokso,“ povie Leo, „a na to si akože prišiel sám?“ a zapáli si.

Macky mu spakruky takú strelí, že cigareta odletí päť metrov a odrazí sa od steny.

Syn sa naňho hneď vyrúti, takže medzi nich skočím, akoby mi do riti vbehol blesk, a zachytím Leove natiahnuté ruky iba pár centimetrov od Mackyho krku. Zatlačím ho dozadu, pričom posunkom ukazujem na gorily, ktoré už stihli vytasiť zbrane, a pritiahnem si ho k sebe, aby som mu pošepol do ucha: „Rozhliadni sa, kde si. Ak chceš spáchať samovraždu, tak nie v mojej prítomnosti. Jasné?“

Syn sa tvári nasrato ako Viking, na ktorom sa odbavilo pol dediny. V očiach mu horí hnev, pery stíska tak tuho, že mu úplne obelejú, ale napokon sa spamätá natoľko, aby zaregistroval ozbrojených bodygardov a pochopil, aspoň dúfam, v akej sme pozícii.

Macky trochu odstúpi, najprv sa usmeje na ochranku, následne sa obráti ku mne. „Prepáč mi tie spôsoby, Drobec.“ Vzdialim sa od Lea a zmierlivo dvihnem ruky. „Máš na to plné právo,“ poviem a časťou svojho ja to myslím vážne, tou časťou, ktorú mrzí, že nebola pri synovi, keď vyrastal, aby ho dala do laty.

Inak však mám sto chutí vyrvať Mackymu srdce z tela a odhryznúť si z neho kus priamo pred jeho vydesenými očami.

Zhruba v tomto duchu sme sa tu zišli.

Macky odkáže gorilám, aby zostali vonku, zavrie dvere pracovne a sadne si za zbytočne veľký stôl. Ja so synom zaujmeme miesta oproti nemu, Macky vytiahne zo zásuvky pochrómovaný revolver, ktorý je takisto zbytočne veľký, a začne nám robiť divadielko: pozerá, či je nabitý, vyklopí bubienok, pokrúti ním a zasa ho zaklapne. Potom ho položí na stôl, vyškerený v celej svojej čuráckej nadutosti, ktorej symptómy nám práve rukolapne predviedol.

„Teraz ma necháp zle, Drobec, ale dosť ma prekvapilo, keď si sa postavil tu mladému na obranu.“ Pozrie naňho.

„Fízel, neschopný hazardný hráč, čo neplatí dlhy... Asi najkrajšie slovo, ktorým by som ho opísal, je úbožiak.“

Zopár sekúnd to vo mne vrie, potom odpoviem: „Áno, má teraz isté finančné ťažkosti. Ale, a to vravím najobjektívnejšie, ako to len otec dokáže, má aj nejaké tie vlastnosti, pre ktoré by bolo škoda nad ním lámať palicu.“

A to je čistá pravda.

V škole to synovi vždy išlo, najmä matematika, má diplom z riadenia podniku. Okrem toho sa, tak ako jeho otec, odjakživa vedel obracať aj v pouličných bitkách; stačilo by sa spýtať niektorých zurvalcov z ulice, kde sme kedysi bývali, ktorí už dnes nemajú taký istý krok alebo jazyk ako vtedy. Prípadne sa spýtajte niektorého z tých takzvaných zločincov, čo naňho napísali sťažnosti pre použitie neprimeranej sily, a tých vraj nebolo málo.

Macky sa tvári tak znudene, že mi skoro zíva do tváre, preto vyberiem z náprsného vrecka hrubú obálku a hodím ju pred neho na stôl. „V každom prípade tu nejde oňho. Ide o moju česť,“ dodám, lebo je to ten druh lacných fráz z mafiánskych filmov, ktoré Macky žerie.

A skutočne to naňho urobí dojem. Po niekoľkých dlhých sekundách si odfúkne a povie: „Tak tomu veľmi dobre rozumiem.“ Na dôvažok prikývne a mykne plecom, akože on by nestrpel, aby rovný chlap ako ja mal utrpieť na cti, akože si tie prachy berie iba kvôli mne.

Keď si napokon vezme obálku zo stola, nazrie do nej a ledabolo prejde palcom po bankovkách, vie, že som priniesol presnú sumu. Zdvihne zrak. „Chcel som, aby ste tu dnes boli obaja, pretože by som si rád niečo vyjasnil.“ Mäsitým prstom ukáže na syna. „Za to, že teraz nie si pod zemou alebo aspoň dojebaný na kašu, môžeš vďačiť len tomu, že sa dlhé roky poznám s otcom. To bola prvá a zároveň posledná výnimka. Ešte raz sa pokúsiš mojich chlapov ošmeknúť pri stávkovaní, podrežem ťa ako veľkonočné jahňa – Crucci, Necrucci, fízel, nefízel. Jasné?“

Syn sotva viditeľne prikývne. Macky pozrie na mňa.

Aj ja prikývnem.

Zdá sa, že to Mackymu stačí.

Vstanem a chystám sa povedať, Teraz už medzi sebou nemáme nijaké spory ani dlhy, čo je replika z Krstného otca III., po ktorej by ma Macky určite zase objal.

Lenže Macky nevstáva. Namiesto toho sa oprie v kresle, schytí revolver a oprie si ho o nadutý bachor. „Ešte nie, Drobec. Ešte by som s tebou chcel niečo prebrať.“

Sadnem si.

„Nehľadáš robotu?“ spýta sa ma. Leo sa pohniezdi.

Otázka ma neprekvapí, pretože moje takzvané zamestnanie u Joea Sacciho, pre ktorého robím roky, je na ulici predmetom mnohých debát a domnienok. „Prečo sa pýtaš?“ chcem vedieť.

Macky sa usmeje. „Sacci tvrdí, že už uňho nie si na plný úväzok.“

„Asi to tak bude.“ A to je čistá pravda.

„Vraj že si teda k dispozícii.“

„To som.“

Aj to je čistá pravda.

„To je dobre, lebo ja mám pre teba roboty až-až.“ Zlovestne sa usmeje. „Poznáš Viktora Tarasova?“

„Veľmi málo.“

A to nie je čistá pravda.

Macky nasadí vážny výraz a tvár mu sčervenie ešte väčšmi než zvyčajne. „Tarasov je Rus, ktorý tu v LA asi pred rokom rozbehol biznis. Najprv som si myslel, že by sme mohli byť priatelia, ale už to tak nevyzerá. Minulý týždeň sme sa trochu pohnevali a teraz – ak mám byť úprimný –, tak teraz je jeho prvoradou starosťou odjebať ma z povrchu zeme. Potrebujem slušných chlapov ako ty, aby chránili moje záujmy. Chlapov, ktorí to zariadia tak, aby ma Tarasov prestal konkurenčne ohrozovať.“

Žmurkne na mňa, lebo inak by som si asi nedomyslel, čo tým chcel povedať.

Odmlčím sa, akože rozmýšľam, hoci v skutočnosti si len vychutnávam, aké je to celé ironické, potom sa priateľsky vypytujem na prachy, na odmeny, na náklady, ktoré ponesie, a tak ďalej, a tak podobne. Nakoniec poviem:

„Okej, za takýchto podmienok ti pomôžem odvrátiť ruskú hrozbu.“

A to nie je čistá pravda.

Potom dodám: „Dlhé roky som ťa obdivoval a vážil si ťa,“ ani to nie je pravda, „a prisahám na hrob svojej matky, že ti budem verne slúžiť, kým sa neobrátim na prach.“

Až sa mi z uší dymí.

Tieto mafošské drísty, ktoré poznám len a len z filmov, Mackyho tak dojmú, že mu zvlhnú oči.

Vstane z kresla, odloží revolver na stôl a obíde ho, aby objatím spečatil moju účasť. „Vždy som chcel, aby sme boli rodina. Poď ku mne, makarón, teraz si jeden z nás.“

Svinsky mi odľahne, že nenastavil ruku, aby som mu ju pobozkal, lebo by mi od smiechu asi vyvalilo bok a všetko by som tým posral.

Otcovsky ma objíme, aj ja ho silno stisnem.

Vzdialime sa na niekoľko centimetrov a pozrieme si do očí. Srdečne ho poplieskam po líci. „Macky?“

Usmeje sa. „Čo, Drobec?“

„Viktor Tarasov odkazuje, že sa mám s tebou zaňho rozlúčiť.“ Tromi prstami mu zovriem hrtan z jednej strany, palec mu zaryjem do krku z druhej, potom všetky prsty tuho stisnem a z celej sily nimi pokrútim.

Rozdrviť človeku hrtan sa naučíte tak, že vezmete hrubú mrkvu a vložíte ju, trebárs, medzi dve stonky zeleru. Zeleninovú kombináciu potom zabaľte do plátku hovädzieho. Celé to upevnite do zveráka, silnejšou rukou uchopte vrchný koniec atrapy a urobte pohyb, ktorý som práve opísal – silno stlačte a následne prudko pokrúťte. Mrkva by sa mala zlomiť na dva kusy a zo zeleru by mala ostať iba kaša, keď z neho odbalíte hovädzie. Ak sa vám oboje nepodarí, nepokúšajte sa týmto spôsobom nikoho zabiť – namiesto toho choďte do fitka.

Macky stráca vedomie, ak teda ešte nie je mŕtvy, bledá tvár mu zosinavie a vytvárajú sa mu na nej biele fľaky.

Kdesi na opačnom póle spektra je tvár môjho syna, z ktorej stiekla všetka farba. Zapáli si cigaretu z nesprávneho konca, zhlboka potiahne a vzápätí vyvalí oči na horiaci filter. Napriek tomu si potiahne znova, potom na mňa hľadí a bezhlasne pohybuje perami ako ryba na suchu, ktorú treba hodiť späť do vody.

Syn konečne venuje otcovi plnú pozornosť.

Pustím Mackyho bezvládne telo na kolená, opatrne sa postavím zaňho, ľavou rukou mu podopriem bradu a pravou ho schmatnem za pačesy. Prudkým trhnutím proti smeru hodinových ručičiek mu zlomím väzy.

V krku zapraští. Leo sa mykne.

Pokiaľ ide o lámanie väzov, zatiaľ som nenatrafil na správnu kombináciu neživých predmetov, ktoré by ich vedeli realisticky simulovať, hoci som tomu venoval nemálo času. Dá sa, samozrejme, trénovať s túlavými psami na dvore za domom, čím väčšie budú, tým lepšie. Ale ak ste ešte decká, neodporúčam vám to skúšať na otcovom ovčiakovi menom Adolf, ktorý hryzie ako pominutý. Iba tým poskytnete otcovi ďalšiu zámienku, aby vás zdral z kože, a potom si vás odvedú ľudia zo sociálnych služieb.

Spustím mŕtvolu na dlážku.

Leo sa lakťami opiera o kolená, hlavu drží v dlaniach. Keď si odkryje tvár, má ju červenú od krku hore. „Doboha, prečo si ma nevaroval, čo sa chystáš urobiť?“

Nevedno prečo sa ma to dotkne. Myslel som si, že naňho urobím dojem – možno si ho aj získam na svoju stranu – fyzickými schopnosťami a chladnokrvným lišiactvom, ktoré som práve predviedol, svojím espritom. Jeho reakcia mi vyrazí dych, preto bez slova prekročím Mackyho mŕtvolu, aby som zo zeme zdvihol synovu horiacu cigaretu; vypálila čierny fľak v žltom koberci, bojím sa, aby gorily nezacítili smrad. Zadusím ju v popolníku na stole a ohorok si strčím do vrecka (odtlačky, odtlačky), potom sa mu ticho prihovorím: „Naozaj by si niečo takéto chcel vedieť vopred? Veď sa nad tým zamysli.“

„Čo? To...“ Krúti hlavou a žmurká, akoby sa preberal zo zlého sna. „Využil si ma. Hovoril si, že ti mám pomôcť pritlačiť na Mackyho.“

„Spamätaj sa a hlavne sa stíš,“ napomeniem ho, kútikom oka pozrúc na dvere. „Počúvaj ma. Inak by som sa k nemu predsa nedostal.“

Civie na mňa, akoby som rozprával cudzou rečou.

Tak to skúsim inak. „Veď ti dal facku, pre Boha živého!“ Zbytočne. „A môžeš mi veriť, že by som to tomu hajzlovi raz vrátil, ale toto, kurva...“ Opäť pokrúti hlavou, opäť zažmurká. „Toto bolo totálne psycho,“ vyhŕkne. „Doboha, ešte aj na tvoje pomery to bolo psycho.“ Oboma rukami sa prehrabne vo vlasoch a znechutene odvráti zrak. „Fakt neviem, ako...“ Šok a hnev v jeho tvári veľmi rýchlo vystriedajú obavy. Mykne hlavou k dverám. „Máš vôbec tušenie, ako sa teraz odtiaľto chceme dostať živí?“

„Tamtí ťa trápia? Ó, to nemusia,“ odpoviem mu a objasním mu svoj prostý plán: Na gorily za dverami vybehneme s Mackyho pištoľou a zviažeme ich retiazkami zo žalúzií a telefónnymi šnúrami.

„A čo tá Godzilla tam dole?“

„Náčelník? Poviem mu, čo sa stalo, a ponúknem mu robotu. S Náčelníkom sme kamoši a okrem toho bude potrebovať nového šéfa. Ten nám nebude robiť problémy.“

Postaví sa. „Už tu nechcem byť ani sekundu.“

„Tak poďme,“ prisvedčím, schmatnem zo stola revolver aj hrubú obálku s peniazmi, ležiacu vedľa neho. So synom v závese zamierim k dverám, skryjem zbraň za chrbát a zovriem kľučku. Potom sa nakrátko zamyslím a spýtam sa ho:

„Zomieram od hladu. Tie raňajky v La Parrille ešte platia?“

Podľa jeho reakcie usúdim, že asi ani z toho bejzbalu nič nebude.

Zhruba o pätnásť minút vyjdeme na slnko, ktoré lúčmi zalieva nakladaciu rampu, a nájdeme tam Náčelníka, ako sa opiera o nosník. Spomedzi pier mu trčí cigareta, a keď sa pokúsi prinútiť mimické svaly do úsmevu, skrútená vývrtka popola mu spadne na chlopňu saka. Aj ten slabý úsmev sa však premení na nechápavý výraz, len čo sa popri ňom bez slova, bez pohnutia v tvári mihne Leo ako duch zosnulého, ako dátumovka vyrazená do sveta okolo.

„Čo mu je?“ spýta sa Náčelník.

„Dnešné decká nemajú úctu k nikomu a ničomu. Kašli naňho.“

Náčelník pokrčí plecom, akoby naňho už aj zabudol.

„Ako to išlo hore?“

Podídem k nemu. „Veď vieš, aký je Macky, keď ide o nás Talianov. Od dojatia mu zovrelo hrdlo.“

Náčelník prikývne. „Vliezol si mu až do riti, čo?“

„Úplne som mu vyrazil dych.“

„Vyrazil dych,“ zopakuje po mne a zajastrí na mňa. Prižmúri jedno oko, aby mu doň nešiel dym z cigarety, nakloní hlavu, akoby rozmýšľal nad hádankou, a skúmavo mi pozerá na brucho, kde mi športové sako vydúva bodygardova pištoľ zastrčená za nohavicami. „Zovrelo hrdlo.“

Ešte mu nedoplo, ale nie je ďaleko.

Priblížim sa k nemu a stíšim hlas: „Počuj, Náčelník, čo keby si začal robiť pre mňa?“

Zašliapne dofajčenú cigaretu na betóne, zo škatuľky v náprsnom vrecku si vytiahne ďalšiu a pripáli si ju starožitným zapaľovačom značky Ronson. „Pre teba,“ povie, „nie pre Joea Sacciho.“

„Presne tak. Necháp ma zle. S Joeom stále vychádzame dobre. Akurát už nie sme zrastení ako siamské dvojčatá. Chcel som byť na voľnej nohe, aby som tak povedal, a Joe súhlasil.“

Kýva hlavou a premýšľa, tvár mu horí zvedavosťou, keď vtom mu čosi zíde na um. „Ale teda, prečo si mi to neponúkol, už keď ste sem prišli?“

„Vtedy si ešte mal zamestnávateľa.“ Konečne mu zapne.

Usmejem sa.

„Vedel som, že máš postranné úmysly,“ vyprskne Náčelník, nervózne si potiahne z cigarety a posunkom ukáže na Lea, ktorý práve nastupuje do auta. „Tak to ho žerie, chalana.“

Prikývnem. „To rozchodí.“

„No neviem, veď je fízel a vôbec...“

„Náčelník, vravím ti, že to rozchodí.“ Žmurknem naňho.

„Ver mi.“

Obráti oči stĺpkom. „Tebe a veriť, jasné... Povedz, ako si odpravil Mackyho?“

Farbisto mu to opíšem.

„Aha, áno, zovrelo hrdlo a vyrazil dych, tak teda, už chápem... Boha, a čo si urobil s tými chlapmi, s tými jeho gorilami?“

„Dôkladne som ich zviazal a zapchal im huby. Dúfam, že nie ste kamoši.“

Pokrúti hlavou. „Nie, tie pandravy sa ku mne správali ako k ťažnému dobytku... Čo s nimi bude?“

„Tarasovovi chlapi sa tu čoskoro zastavia na slovíčko, keď mu zavolám. Joe a Tarasov si myslia, že majú dôležité informácie, ktoré by im mali umožniť hladké prebratie moci.“

„Aj Sacci sa v tom vezie?“

„Čo to teba trápi, Náčelník? Akože preto, lebo Macky so Saccim boli takí dobrí kamoši?“

Náčelník chlácholivo zdvihne ruku. „Och nie, to nič, nič sa nedeje. Ja len...“ Oddrhne si. „Takto, na rovinu, keď Tarasovovi chlapi skončia s tými cicvormi navrchu, chápeš...“ ukazovákom si prejde cez hrdlo, „... že by som im vedel pomôcť... zbaviť sa tiel a tak.“ Znovu si potiahne z cigarety, sotva badateľne sa mu trasú prsty. „Odpoviem im na všetko, čo budú chcieť vedieť o Mackyho kšeftoch. Viem toho naňho viac než dosť.“

„Nie, v tvojom najlepšom záujme bude čo najrýchlejšie stadeto zmiznúť, aby ťa tu tí nasratí Rusáci nenašli.“

Odmlčí sa a zdvihne obočie, ktoré zrastená jazva rozdeľuje na dve časti. „Chcú zabiť aj mňa?“

„Teba konkrétne nie, to nie. Ale všetkých v okolí, ktorí by mohli byť potenciálnymi svedkami. Skrátka a dobre ti tu práve zachraňujem tvoju pripečenú cigánsku kožu,“ vysvetlím mu a myknem plecom.

Náčelník pokrúti hlavou, placho sa usmeje. „Tak to vyzerá, že o výške platu sa so mnou asi nebudeš dlho dohadovať, keď pre teba začnem robiť, čo?“

Položím mu ruku na plece a najmiernejším tónom, akého som schopný, mu poviem: „Náčelník, starý kamoš, nepamätám sa, že by som ti ponúkal nejaký plat.“

Zavriem za sebou predné dvere volkswagenu, v ktorom sedí Leo na mieste vodiča, zviera volant, akoby od toho závisel jeho život, a očami vypaľuje ďalšie dve pomyselné diery v ďalšom čelnom skle. Po niekoľkých sekundách ťaživého ticha prehovorí: „Som policajt a práve som mieril zbraňou na troch mužov, ktorých si ty zväzoval a zapchával im ústa. Znamená to, že som komplic nielen tvoj, ale aj tých hrdlorezov, čo ich sem prídu odkrágľovať. Narátal som minimálne sedem zločinov, za ktoré by som skysol vo väzení na doživotie bez možnosti podmienečného prepustenia – teda ak by som mal šťastie a rovno by ma spolu s tebou nezapojili do zásuvky ako svetlá na vianočnom stromčeku.“

„Prestaň zo seba robiť skauta. Robíš pre Joea Sacciho a na túto svätuškársku bezúhonnosť už niekoľko mesiacov nemáš nárok.“

„Moja robota pre Sacciho je ako čórkovanie v potravinách oproti tomu, čo si práve urobil ty; čo som práve urobil aj ja.“

„A za riziko, ktoré podstupuješ, dostaneš náležitú odmenu.“ Siahnem si do náprsného vrecka, vyberiem z neho obálku s peniazmi, ktorú som vzal Mackymu zo stola, a podám ju synovi. „Toto ti zlepší náladu?“

To, čo mu zaiskrí v očiach, sa nedá nazvať inak ako obyčajný mamon. Oblizne si pery a pri rozmýšľaní nečujne drmolí perami, potom povie: „Áno, to áno,“ a natiahne sa za obálkou.

Myknem ňou, aby na ňu nedosiahol.

Nahrnie sa mu krv do tváre, cez zaťaté zuby precedí: „Foter, kurva, neser ma.“

V jeho tóne počuť, že by ma neváhal zabiť, no to si nevšímam. „Prachy dostaneš, ale najprv musíš pristúpiť na moje podmienky.“

„Na aké podmienky?“

„O tých sa porozprávame pri obede v La Parrille.“

„Fakt si myslíš, že po tomto s tebou pôjdem na obed, áno?“

„Sľúbil si mi to.“

„Len sa neposer. Vyklop tie podmienky a navaľ prachy. Domov trafím aj sám.“

„Sľúbil si mi to, boha tvojho.“ Pozriem von oknom, zatínam zuby tak silno, až ma rozbolia stoličky, a venujem mu najopovržlivejší pohľad zo svojho repertoáru. „Pokojne ma udaj, nech sa páči, ale kým so mnou nepôjdeš na obed, nedostaneš ani dolár.“

Table of Contents

Start

John Leonardo „Drobec“ Crucci