Samantha Young

HERO

Copyright © 2015 by Samantha Young

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with New American Library,

an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin

Random House LLC.

Translation © 2016 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Hero (New American Library, Penguin Group

(USA) LLC, New York 2015) preložila Andrea Vargovčíková.

Redigovala Anna Kovaľová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2016

ako svoju 917. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4774-1

Hrdinstvo si vyžaduje cit, nie dôvod,

preto je vždy správne.

Ralph Waldo Emerson

1. KAPITOLA

Boston, Massachusetts

Sníva sa mi.

Isto je to len sen.

Zaťala som ruky do pästí, aby sa mi netriasli. Vkročila som do rozľahlej obývačky v ateliérovom byte so stropmi vysokými ako v katedrále a s obrovskými oknami až po zem vedúcimi na veľkorysý balkón. Byt sa nachádzal v nádhernej budove a ponúkal úžasný výhľad na prístav s ligotavou vodnou hladinou. Nič z toho som však nevnímala. Sústredila som sa iba naňho.

Srdce mi zamrelo, len čo som ho zbadala.

Caine Carraway.

„Alexa!“

Nedobrovoľne som odtrhla zrak od Caina a nazrela do kuchyne. Sedel v nej môj šéf Benito obklopený dvoma laptopmi a fotografickým vybavením. Mala som ho pozdraviť úsmevom a byť mu plne k dispozícii.

Namiesto toho som sa znova obrátila ku Cainovi.

Ráno som narýchlo vypila pomarančový džús, čo mi ešte vždy ležal v žalúdku.

„Alexa!“

Benito zrazu stál rovno predo mnou a prebodával ma pohľadom.

„Ahoj,“ pozdravila som ho bezvýrazne. „Čo mám robiť?“ Naklonil hlavu a komicky na mňa hľadel. Meriam stosedemdesiatpäť centimetrov, on iba stošesťdesiatsedem, ale to, čo mu chýbalo na výške, vynahrádzal svojou osobnosťou.

„Prosím,“ zavzdychal trpiteľsky, „povedz mi, že prišla normálna Alexa. Nie tá katastrofálne rozcitlivená ženská ako na Deň matiek. Dnes fotím Caina Carrawaya do článku pre Mogul o top mužoch pod štyridsať rokov, čo sa k svojmu postaveniu dopracovali vlastnými silami. Caine zažiari priamo na titulke.“ Obzrel sa ponad plece na svojho modela z obálky.

„Ako inak.“ So zdvihnutým obočím sa znova pozrel na mňa.

„Je to fakt dôležité. Ak by si náhodou nevedela, Caine Carraway je jedným z najžiadanejších starých mládencov. A je generálnym riaditeľom Carraway...“

„Financial Holdings,“ prerušila som ho mierne. „Viem.“

„Fajn. Tak určite vieš aj to, že je nechutne bohatý a neuveriteľne vplyvný. A veľmi zaneprázdnený a náročný, takže to dnes musí fičať.“

Presunula som pozornosť z Benita na muža, ktorý hneď po ukončení univerzity založil úspešnú súkromnú banku. Jeho spoločnosť sa odvtedy rozrástla o rôzne firmy a služby ako korporátne bankovníctvo, poskytovanie hypoték, poisťovníctvo, investičné trusty, obchodovanie s cennými papiermi, správu aktív a tak ďalej. Caine bol generálnym riaditeľom hlavnej holdingovej spoločnosti, sídla predstavenstva zloženého z vplyvných a bohatých biznismenov.

Caine sa vypracoval vďaka neľútostnému odhodlaniu, bystrozrakosti pri rozhodnutiach týkajúcich sa spoločnosti a vďaka hladu po moci.

Teraz Caine telefonoval, zatiaľ čo mu módna asistentka uhládzala oblek šitý na mieru. Značkový oblek námorníckej modrej farby mu dokonale sedel. Caine bol vysoký, meral stoosemdesiatpäť, možno až stodeväťdesiat centimetrov, mal široké plecia a očividne dobrú kondíciu. Mal výrazný profil s ostrými lícnymi kosťami, orlí nos a, podobne ako ja, husté tmavé vlasy, od ktorých nervózne odháňal Marie. Hoci teraz mal pery pevne stisnuté, z fotografií som vedela, že sú zmyselné.

Rozhodne titulkový muž.

Takého človek nestretne každý deň. Prehltla som popri guči v hrdle.

Po nedávnej náhlej maminej smrti sa v našej rodine vynorili ohavné tajomstvá... a týkali sa aj jeho. Teraz stál priamo predo mnou. Aká irónia.

Už šesť rokov som pracovala ako osobná asistentka Benita, jedného z najúspešnejších a najnáladovejších fotografov v meste. Samozrejme, Benito sa prepol do melodramatického módu iba pred zamestnancami, nikdy nie pred klientmi. Keďže som preňho pracovala toľké roky, mala by som si byť svojou pozíciou istá. Sotva.

Obyčajne som ten pocit mala.

Pred tromi mesiacmi mi však zomrela mama a krátko nato vystrčili rodinné problémy svoje škaredé hlavy, odhaliac trpkú pravdu, pred ktorou by som najradšej zatvorila oči. Nasadila som si na tvár masku statočnosti a pracovala akoby nič. No po strate rodiča dlho nevydržíte. Emocionálne som sa zrútila priamo počas fotenia na Deň matiek pre významný ženský magazín.

Benito sa snažil byť chápavý, skôr ho to však naštvalo. Nevyhodil ma, iba mi nariadil dovolenku.

Po pár týždňoch som sa vrátila nádherne opálená havajským slnkom. Nemala som ani poňatia, koho ideme dnes ráno fotiť.

Benito mi poslal iba stručný mail s adresou, ale bez bližších informácií. Ako jeho osobná asistentka som netušila, na čom momentálne pracuje – to nehovorilo v môj prospech.

Áno, krásne som sa opálila, ale ani zďaleka som sa nezmierila s nedávnymi udalosťami. Vážne som sa obávala, že práca, pre ktorú som sa posledných šesť rokov zodierala, sa o pár sekúnd spláchne dolu drahou toaletou v tomto ateliérovom byte. Dnes to musí vyjsť.

Moja úzkosť vzrástla, keď som vystúpila z výťahu a spozorovala ľudí pobehujúcich po chodbe a lietajúcich cez dvojkrídlové dvere do bytu otvorené dokorán. Bolo tu viac pracovníkov než zvyčajne, čo naznačovalo, že fotíme niekoho dôležitého. Keď ma Sofie informovala, že nefotíme nikoho menej významného než Caina Carrawaya, zmocnila sa ma panika.

Až ma myklo a roztriasla som sa. Ešte stále mnou lomcovala triaška.

Caine vycítil môj upretý pohľad a ostro sa na mňa pozrel. Hľadeli sme si do očí a ja som sa zo všetkých síl snažila ovládať. Napokon odtrhol zrak od mojich očí a celú si ma premeral.

Benito bol presvedčený, že keď máme na stretnutí s celebritami neformálne oblečenie, robíme dojem, že nám nenaháňajú strach, lebo sme talentovaní. Veril, že vďaka tomuto postoju vzbudzuje u klientov väčší rešpekt. Podľa mňa to bol totálny nezmysel, ale aspoň som sa smela obliekať, ako som chcela, preto som si to nechala pre seba. Na fotenie som si vždy obliekla niečo pohodlné. Dnes padla voľba na šortky a tričko.

Caine Carraway ma doslova skenoval... akoby som bola nahá.

Naskočila mi husia koža sprevádzaná triaškou po chrbtici.

„Alexa,“ vyštekol Benito.

„Pardon,“ ospravedlnila som sa, potláčajúc myšlienky na Cainov horúci pohľad a pálivú bolesť v hrudi.

Šéf netrpezlivo pokrútil hlavou. „Dobre, dobre. Len... Na, vezmi si Blackberry.“ Hodil mi do ruky mobil, ktorý som mu pred dovolenkou odovzdala. Tam bol celý jeho svet. Všetky obchodné kontakty, e-maily, pracovný kalendár... Už ráno svietilo na e-maile pätnásť neprečítaných správ. „Kým sa do toho pustíme, zožeň tím. Najprv fotíme na balkóne s výhľadom na prístav, potom v obývačke. Je tu trochu tma, tak to vyrieš.“

Zapla som vnútorného autopilota. Poznala som svoju prácu skrz-naskrz a jedine vďaka tomu som fungovala bezchybne, lebo mysľou som bola úplne inde. Pri mužovi, na ktorého som sa nedokázala ani pozrieť. Prikázala som kolegovi zaniesť Benitov foťák a laptop na balkón a osvetľovačom pripraviť obývačku.

Caine Carraway.

Vedela som o ňom viac, ako by som mala. Za posledných pár mesiacov som zbystrila, len čo som začula alebo si prečítala jeho meno. Nazvime to morbídna zvedavosť.

Caine osirel ako trinásťročný a skončil v detskom domove. Porazil však osud, strednú školu doštudoval ako premiant a prijali ho na Wharton Business School. Ešte ani neskončil univerzitu a založil banku, ktorá viedla ku Carraway Financial Hodlings. Dvadsaťdeväťročný patril medzi najúspešnejších biznismenov v Bostone. Teraz ako tridsaťtriročného sa ho rovesníci obávali a rešpektovali ho, bostonská vysoká spoločnosť ho vítala s otvorenou náručou a patril medzi najžiadanejších starých mládencov v meste. Hoci si nesmierne strážil súkromie, v časopisoch sa vždy objavili nejaké momentky z honosných večierkov. Na každej bol s nádhernou ženou, ktorú po pár mesiacoch vždy vystriedala iná.

To všetko na mňa kričalo, že je sám, opustený a uzavretý. Bolesť v hrudi sa zintenzívnila.

„Alexa, poď sa zoznámiť s pánom Carrawayom.“

Zrýchlil sa mi dych. Odvrátila som sa od osvetľovača Scotta a Benita som našla pri Cainovi.

Tlmiac emócie som pomaly prešla k nim. Pri spaľujúcom pohľade Cainových čiernych očí mi horeli líca. Až zblízka som si všimla, že v skutočnosti sú tmavohnedé. Jeho tvár zakrývala dokonalá nepriehľadná maska, ale očami vyjadroval viac.

Znova som sa zachvela, keď po mne blúdil pohľadom.

„Pán Carraway, toto je moja osobná asistentka Alexa...“

„Teší ma,“ skočila som šéfovi do reči skôr, ako vyslovil moje priezvisko. „Ak budete niečo potrebovať, zakričte.“ Nestihli ani nič povedať, už ma nebolo.

Scott mi pohľadom naznačil, že Benita moje správanie nenadchlo. „Čo je s tebou?“ začudoval sa.

Mykla som plecami. Mám vysvetľovať, prečo sa správam ako pubertiačka? To by bolo nadlho. A priveľmi osobné. Iba pred tromi mesiacmi som sa dozvedela, že Cainovi zničil detstvo môj otec.

A teraz stál Caine priamo predo mnou.

Benito vyštekol moje meno. Otočila som sa. Nahnevane mi kýval, aby som sa porúčala na balkón. Začalo sa fotenie.

Stála som za Benitom a prechádzala som pohľadom z fotiek v laptope na ich predlohu. Nepozorovane som Caina študovala. Ani raz sa neusmial. Zamyslene hľadel do objektívu, no

Benito sa neodvážil požiadať ho o zmenu výrazu. Nazbieral odvahu iba na pokyny o otáčaní hlavy a tela.

„Ten zamyslený výraz má dokonale nacvičený,“ pošepkala mi Sofie do ucha, keď mi podávala kávu. „Ak by som nebola šťastne zasnúbená, pokúsila by som sa na tej peknej tvári vyvolať úsmev. No ty si single. Choď do toho. Ty by si to určite dokázala.“

Zblednutie som skryla za úškrn. „Na to treba gymnastku aj jej dvojča, zlatko.“

Pozreli sme sa na seba a nedokázali sme potlačiť chichot. Smiech za takých vážnych okolností mi priniesol úľavu.

Nanešťastie, zároveň upútal Caina.

Všetko stíchlo a my sme sa otočili. Caine na mňa zvedavo hľadel, zatiaľ čo Benito... zlostným pohľadom nás ostreľoval ako delovými guľami.

Sofie odcupitala.

„Dajme si pauzu,“ vzdychol Benito a pristúpil k laptopu.

„Od rána si čudná,“ zašomral popod nos. „Uniká mi niečo?“

„Nie.“ Nevinne som sa naňho pozrela a tajila pravdu. „Kávu?“

Prikývol už bez hnevu, iba trochu sklamane. To bolo horšie. Radšej som sa vrátila do bytu a zamierila do kúpeľne. Opláchnem si tvár studenou vodou, hádam mi to pomôže. Nastavila som trasúce sa ruky pod vodovod. „Dočerta,“ zanadávala som sama pre seba.

Bola som úplne mimo.

Už zasa.

Čo je veľa, to je veľa. Neprežijem ďalší výbuch na verejnosti. Iste, dostala som sa do nanič situácie, ale mala by som sa pozbierať a správať ako profesionálka. Vystrela som sa a rozhodne vypochodovala z kúpeľne. Takmer som vrazila do šálky s kávou.

Zvierala ju veľká ruka. Cainova.

Nezmohla som sa ani na slovo. Vnímala som iba srdce tlčúce ako o život.

Caine mi podal šálku.

Prijala som ju so zmäteným výrazom na tvári.

„Mier,“ povedal. Pri jeho hlbokom, kultivovanom hlase som sa zachvela. „Zrejme som vás niečím vystrašil.“

Stretli sa nám pohľady. Teraz mi srdce búšilo úplne z iného dôvodu.

„Čo sa o mne v poslednom čase hovorí?“

Myseľ som mala ako vymetenú. Topila som sa v jeho nádherných očiach. „Všeličo,“ hlesla som. „V poslednom čase sa o vás hovorí všeličo.“

Pousmial sa a dokázal mi, že som sa mýlila – na vylúdenie úsmevu na tvári nepotreboval gymnastku s dvojčaťom. „Tak som v nevýhode. Vy ma poznáte, ale ja vás nie.“ Prikročil ku mne. Akoby ma tým jediným pohybom celú obklopil.

Och bože, och bože, och bože. „Niet veľmi o čom hovoriť.“

Caine sa ku mne sklonil s horúcim pohľadom, ktorý som cítila až medzi nohami. „Pochybujem.“ Letmo sa mi pozrel na pery, potom znova do očí. „Rád by som vedel viac, Alexa.“

„Hm...“ Mysľou mi prebehlo staré klišé: pozor na želania. Zrejme si moju paniku pomýlil s úmyselnou záhadnosťou, lebo ma varoval: „Nedofotíme to, kým mi nepoviete niečo o sebe. Čas sú peniaze.“ Zaškeril sa. „Mali by ste urobiť šéfa šťastným.“

Myslel seba alebo Benita?

V tom tichu sa mi dlane lepili od potu a srdce mi šlo vyskočiť z hrude. A vtedy sa to stalo. Ohromená a vyvedená z miery tým, že sa objavil v mojom živote krátko po tom, čo som sa dozvedela, že on bol ten chlapček, čo sa stal obeťou môjho ničomného otca, som to nevydržala. „Poznám vás,“ vyhŕkla som. „Nie, teda...“ vykročila som vpred a postrčila ho do chodby, aby sme mali súkromie. Šálka s kávou sa mi triasla v ruke. „Volám sa Alexa Hollandová.“

Šokovala som ho.

Bol to hrozný pohľad. Mocný biznismen sa mykol, akoby som ho udrela, a viditeľne zbledol.

Pokračovala som: „Môj otec bol Alistair Holland. Viem, že mal pomer s vašou mamou, aj to, ako sa to skončilo. Je mi to tak...“

Caine ma prudkým gestom umlčal. Šok vystriedala zúrivosť. Nozdry sa mu chveli. „Na vašom mieste by som už ani nemukol,“ pohrozil mi hrdelným hlasom.

Nedokázala som sa zastaviť.

„Dozvedela som sa to iba nedávno. Nemala som o tom ani poňatia, až pred pár mesiacmi som zistila, že ide o vás. Dokonca som ani...“

„Povedal som ticho.“ Pristúpil ku mne a zahnal ma k stene. „Nechcem to počuť.“

„Prosím, počúvajte...“

„Doriti, vy žartujete?“ Udrel rukou do steny nad mojou hlavou. Za navonok kultivovaným džentlmenom som zazrela oveľa menej uhladeného a nebezpečného muža. „Váš otec zviedol moju mamu, napchal ju drogami a potom ju nechal predávkovanú v hotelovej izbe, lebo zachrániť ju znamenalo prísť o vzácne dedičstvo.“ Bol tak blízko, až som na perách cítila jeho teplý dych. „Zničil mi rodinu. Od neho ani od vás nechcem nič. A rozhodne nechcem dýchať rovnaký vzduch ako vy.“

Odtiahol sa a vypochodoval z chodby.

Väčšina žien by po takomto slovnom útoku skončila v slzách. Ja nie. Často som vídala mamu plakať po každej škriepke s otcom a nepáčilo sa mi to. Plakala, aj keď sa nahnevala, hoci mala byť iba rozčúlená.

Preto som od hnevu nikdy neplakala.

Naštvala som sa na otca, ktorý mi bol cudzí, za to, že jeho vinou mnou niekto opovrhuje tak ako ním.

Do myšlienok sa mi votreli posledné Cainove slová.

„Och, dočerta.“ Vybehla som z chodby. Caine v kuchyni hustil do Benita.

Žalúdok sa mi prevrátil vždy, keď Benitom pri Cainových slovách trhlo. Zmätene na mňa pozrel, potom sa otočil k druhému mužovi.

Caine gánil na Benita a šľahal ho slovami ako bičom. Pohľadom niekoho hľadal. Zastavil sa na mladíkovi v elegantnom obleku. „Ethan, chcem iného fotografa.“ Jeho príkaz sa niesol miestnosťou a všetci stuhli. „Inak nijaká titulka nebude.“

Ethan bojovne prikývol. „Samozrejme, pane.“

Naplnila ma hrôza. Pozrela som sa na zdeseného Benita. Caine si už nikoho nevšímal. Mieril ku mne, no keď okolo mňa prešiel, nevenoval mi ani jediný pohľad.

Prišlo mi nevoľno.

Benito ticho a prekvapujúco pokojne vyslovil otázku s jedovatým obsahom: „Čo si to, doriti, vyviedla?“

Kamarátka Rachel si preložila nepokojné dieťa z jedného boka na druhý. „Prešlo už päť hodín. Upokoj sa. Šéf ti zavolá a to nedorozumenie sa vysvetlí.“

S rastúcimi obavami som pozorovala jej dcéru Maisy. „Je v poriadku, že Maisy má takú fialovú tvár?“

Rachel sa pri zmene témy zamračila a pozrela sa na dcéru.

„Maisy, prestaň zadržiavať dych.“

Maisy na ňu tvrdohlavo zazrela.

„Hm... stále zadržiava dych.“ Prečo to Rachel neznepokojilo tak ako mňa?

Rachel vystrúhala grimasu. „Ak budeš zadržiavať dych, nedostaneš hračku.“

Maisy komicky dlho vydychovala a potom sa na mňa uškrnula.

„Je to čertík,“ skonštatovala som milo a po očku ju sledovala.

„To mi hovor,“ pokrčila Rachel plecami. „Aj ja som v jej veku skúšala trik so zadržiavaním dychu, keď som niečo chcela.“

Zadívala som sa na nedojedený obed. „Môžeme sa ísť poprechádzať do záhrady, ak nedokáže obsedieť.“

„Ešte si sa neupokojila.“ Rachel zamávala na čašníka. „Dve diétne koly a pomarančový džús, prosím.“

Nehádala som sa. Zo všetkých mojich kamošiek bola Rachel najvytrvalejšia a najpanovačnejšia. Asi preto som sa pravidelne stretávala iba s ňou.

Na univerzite sme boli štyri kamošky: ja, Rachel, Viv a Maggie. Iba ja som ostala slobodná a bezdetná. Všetky tri už mali dokopy štyri deti. S Viv a Maggie som za tie roky stratila kontakt a stretávala som sa už iba s Rachel. Tak som sa ponorila do práce a spoločenského života s kolegami, že som sa už neobťažovala nadväzovať priateľstvá mimo práce.

Ak ma nepríjemný vnútorný pocit neklame a Benito ma vyhodí, čaká ma veľmi pochmúrna budúcnosť bez peňazí, pekného bytu a spoločenského života.

„Radšej by si mala objednať vodku,“ zašomrala som. Rachel si vzdychla. „Benito ťa nevyhodí. Nie po toľkej práci, čo si spravila. Jasné, zlatko?“ Posadila si dcéru na koleno.

Maisy sa chichotala a pokrútila hlavou. Tmavé kučierky jej poletovali okolo hlavy.

„Skvelé, dokonca aj trojročné dieťa vie, že som v riti.“

Rachel vystrúhala grimasu. „Lex, nemôžeš pred dieťaťom povedať v riti.“ Priniesli nám nápoje a ona potisla ku mne pohár. „Teraz sa vzchop, nech môžeme chvíľu hovoriť aj o mne.“ Úprimne som sa na ňu usmiala, prvý raz v tomto týždni.

„Iba ak mi zopakuješ, že ma nevyhodí.“

„Lex, nevyhodí ťa.“

„Alexa, máš padáka!“

Zaznelo v Benitovom zlostnom odkaze. Stiahlo mi žalúdok.

„Doriti, nechápem, čo sa dnes ráno stalo, ale skončila si. A nielen so mnou. To teda nie! Vieš, o čo si ma dnes pripravila? Caina Carrawaya si tak naštvala, že som prišiel nielen o Mogul, ale aj o ďalšie dva časopisy z tej istej spoločnosti! Ohrozila si moju povesť. Po tom všetkom, čo som dokázal! No...“ Stíšil hlas a to ma vydesilo väčšmi než krik. „Máš smolu, v tejto brandži si už neškrtneš, o to sa postarám.“

Stískala som si nos a roztrasene, plačlivo som sa nadýchla.

Bola som v háji.

Fakt.

2. KAPITOLA

Tvrdohlavo som hypnotizovala telefón a sŕkala víno z veľkého pohára. „Nie.“

Starký nahlas vzdychol, až v reproduktore zapraskalo.

„Aspoň raz sa vykašli na hrdosť a dovoľ mi, aby som ti pomohol. Alebo sa chceš vysťahovať z bytu, ktorý tak zbožňuješ?“ Nie, to nechcem. Tvrdo som makala, aby som si mohla prenajať nádherný jednoizbový byt v Back Bay. Mal vysoké stropy a okná ponúkali výhľad na ulicu lemovanú stromami. Táto lokalita sa mi páčila. Za dvadsať minút pešej chôdze som prišla na obľúbené miesta – Public Garden, Newbury Street, Charles Street... Lokalita znamenala pre mňa všetko a rozkošný, útulný bytík predstavoval čerešničku na veľmi chutnej torte. Takto som si to vysnívala a dúfala som, že jedného dňa budem mať dosť úspor na preddavok, aby som si kúpila buď tento, alebo podobný byt niekde v susedstve.

Isteže, materiálne veci nič neznamenajú. No práve teraz ma toto príjemné útočisko utešovalo.

Potrebujem ho však tak, aby som sa vzoprela svojim zásadám?

Nanešťastie, nie.

„Starký, peniaze od teba neprijmem.“ Môjho otca skazilo rozprávkové bohatstvo, ktoré Edward Holland zdedil a zveľadil múdrymi investíciami. Nimi svoje obchodné portfólio ešte rozšíril. Hoci to nebola jeho chyba, nechcela som sa k niečomu takému toxickému ani priblížiť.

„Tak potom si pohovorím s Benitom.“

Starký náš vzťah pred zvyškom príbuzenstva skrýval. Nik nevedel, že Alexa Hollandová pochádza z hollandovskej rodiny – otec mal s mojou mamou tajný pomer, z ktorého som sa narodila, vedel o ňom iba starký –, a starký nikomu nezavesil na nos, že ma našiel, keď som ako dvadsaťjedenročná osirela a odišla do Bostonu.

Chápala som, že odhalenie by znamenalo drámu a hnev, ale aj tak ma to bolelo. Občas som mala pocit, akoby sa za mňa hanbil. Tak či onak, ostal mi už iba on. Ľúbila som ho z celého srdca.

Ovládla som zlosť. „To nejde,“ odhovárala som ho, „Benito je táraj. Každému by vyzvonil, kto som.“

„A čo potom? Nájdeš si inú prácu... Čo budeš robiť?“

Pri inej práci by som si musela riadne utiahnuť opasok. Ako osobná asistentka slávneho fotografa som krásne zarábala. Dvakrát toľko než štandardná asistentka. Srkla som si vína a poobzerala sa po pekných veciach v útulnom byte.

„Ani som sa mu neospravedlnila,“ zašomrala som.

„Čo?“

„Ani som sa mu neospravedlnila,“ zopakovala som. „Vyletel na mňa a potom mi zničil život,“ zavrčala som. „Nič nehovor. Aká irónia. Moja rodina zničila jeho... oko za oko.“

Starký si odkašľal. „Ty si mu život nezničila, ale zastihla si ho nepripraveného.“

Zaliala ma vina. „Pravda.“

„Už som ti povedal, že moje pokusy v minulosti zlyhali. Nie my by sme sa mali ospravedlňovať.“

„Viem.“ Jasné, že viem. Nemohla som sa ospravedlniť za hriechy svojho otca. Sklamalo ma však, že vo chvíli, keď Caine zistil, kto som, v jeho očiach sa zračila podobná bolesť ako moja. Tá bolesť stále žila a vďaka nej som sa cítila s ním spriaznená. Obaja sme boli súčasťou tragického dedičstva. S nikým som sa o tom nerozprávala, lebo to bolo tajomstvo. Celé roky som niesla bremeno pravdy sama. Mama pred troma mesiacmi zomrela a vtedy všetky ohavnosti vyplávali na povrch. Raz počas nekonečného telefonátu sa starký preriekol a vyslovil meno dieťaťa, ktorému sa najviac ublížilo.

Caine Carraway. Ďalší človek okrem mojich rodičov a starého otca, ktorý pozná pravdu. Ďalší človek, ktorý by tomu rozumel.

Cítila som medzi nami nevysvetliteľné spojenie. Jediná som chápala jeho bolesť a... pristihla som sa pri tom, že by som mu rada nejako pomohla. Nedávalo to zmysel. Veď som ho nepoznala. Samozrejme, že nie, ale nedokázala som si pomôcť.

Zvieralo mi žalúdok pri pomyslení, že ma považuje za súčasť svojho problému. Akoby... som bola vinná ja. Nepozdávalo sa mi, že ma takto vníma. Hádam sme sa nerozprávali posledný raz. „Mala by som sa mu ospravedlniť za to, že som ho tak prepadla. A požiadať ho, aby to napravil. Jeden telefonát Benitovi a je to v suchu.“

„Alexa, to nie je múdry nápad.“

Možno, ale zúfalo som túžila po svojej práci a po tom, aby Caine zmýšľal o mne inak. „Odkedy mama... ja len... chcem, aby ma vypočul. A popritom by mohol zavolať Benitovi. Čo je na tom zlé?“

„Tuším ti ide skôr o to, čo potrebuješ ty, a nie o to, čo potrebuje on.“

Zavrela som pred tou pravdou oči a trvala na svojom: „Už si sa stretol s Cainom Carrawayom? Podľa mňa ten muž nevie, čo potrebuje.“

Recepčná sa na mňa pozerala ako na zjavenie.

„Chcete sa stretnúť s pánom Carrawayom z Carraway Financial Holdings bez ohlásenia?“

Čakala som, že keď napochodujem do obrovskej budovy z ružovej žuly na International Place, nepostavia mi slávobránu a nezavedú ma priamo ku Cainovi, no recepčná sa tvárila, akoby som ju žiadala o audienciu u prezidenta. „Áno.“ Potláčala som svoj prirodzený inštinkt sarkasticky odvrknúť. Asi by to neprijala.

Vzdychla si. „Minútku, prosím.“

Letmo som sa pozrela na ochrankára pri detektoroch kovov pred výťahmi. Spoločnosť Carraway Financial Holdings sídlila v budove spolu s ďalšou firmou, takže odvšadiaľ číhali bezpečnostné kamery. Kedykoľvek ma prichytia. Ide o načasovanie. Proti tomu nič nemám... ak ma chytia po stretnutí s Cainom.

Recepčná sa so zovretými perami mračila na svoje nechty a ja som sa nepozorovane odplichtila. Nasadila som výraz falošnej nenútenosti a vybrala sa k detektorom.

„Kartu.“ Ochrankár natiahol ruku a zastavil ma. Zahľadela som sa do jeho bradatej tváre s ostražitými očami. Veľa šťastia. To by bolo, aby som neprekabátila klasického nevšímavého ochrankára.

Nevinne som sa usmiala. „Dáma na recepcii mi povedala, že karty pre návštevníkov sa už minuli. Vraj môžem ísť hore.“

Podozrievavo prižmúril oči.

Ukázala som na ňu. „Opýtajte sa jej.“

Nafúkol sa a pozrel na recepciu. Iste na ňu len zakričí, aby neopustil svoje stanovisko.

Naskytla sa mi jediná príležitosť.

Prekĺzla som popri ňom a preletela cez detektory. Kričal za mnou, no ja som trielila k výťahu, ktorý ma vyvezie ku Cainovej kancelárii. Dvere sa zavreli vo chvíli, keď sa tam objavila ochrankárova noha.

„Preskočilo ti,“ pokarhala som sa nahlas. Výťah sa pohol.

„Fakt ti preskočilo. Mala si ísť na terapiu, keď ti ju núkali.“ Sprava sa ozvalo odfrknutie. Za mnou stál nejaký chlap.

Uškŕňal sa, akoby sa na mne náramne zabával. „Nie každému zaberie,“ prehovoril.

Zmiatol ma. „Čo?“

„Terapia,“ vysvetlil. „Niekomu zaberie, inému nie.“

Všimla som si jeho oblek a drahé hodinky. Muž s perfektne učesanými svetlohnedými vlasmi a so živými modrými očami vyzeral naozaj dobre. Stačil jeden pohľad a bolo mi jasné, že má nielen značkový oblek, ale aj značkové sebavedomie. A bol mi povedomý. „Vám zabrala?“

So samopašným úškrnom mykol plecami. „Moja terapeutka zabrala.“

Zasmiala som sa. „Aspoň niečo.“

Naširoko sa usmial a kývol na tlačidlá. „Carraway Financial Holdings?“

Prikývla som. Stiahlo mi žalúdok od nervozity z toho, že znova uvidím toho muža. „Musím hovoriť s generálnym riaditeľom.“

„S Cainom?“ Začudovane si ma premeral. „Nemal by som vás zadržať a odovzdať ochranke?“

„Pán Carraway by to asi uvítal, ale musí si ma vypočuť.“

„Hm... kto ste?“

Obozretne som sa naňho pozrela. „Hm... a kto ste vy?“

„Jeho kamarát. Ideme spolu na obed.“

Dvere výťahu sa s cinknutím otvorili. „Ak mi prepustíte prvých päť minút, znesiem vám modré z neba.“

Vystúpil a ja som ho nasledovala. Premeriaval si ma pohľadom.

Čakala som, pohľadom som nervózne zaletela k recepčnému, ktorého môj príchod očividne znepokojil.

„Niečo vám poviem,“ pritiahol chlapík z výťahu moju pozornosť. Zvolil pobavený tón. „Detektory fungujú, takže očividne nemáte zbraň.“ Ukázal na moje priliehavé šortky a tričko s ramienkami. „Vezmem vás za Cainom, ale...“ prerušil moje poďakovanie, „pôjdem s vami. Rád by som sa dozvedel, odkiaľ Caine pozná niekoho ako vy.“ Jemne ma chytil za kríže a viedol k recepcii.

Skrčila som nos. Práve ma urazil alebo mi zložil kompliment? „Niekoho ako ja?“

„Pán Lexington.“ Recepčný vystrelil zo stoličky s panikou v hlase. „Tá žena utiekla ochranke.“

„To je v poriadku, Dean,“ odbil ho chlapík, ktorého som podľa mena hneď spoznala. Z časopisov som vedela, že je to Henry Lexington, syn Randalla Lexingtona, jedného z Cainových obchodných partnerov. „Ohláste nás u Caina.“

Pobavená som dovolila Lexingtonovi viesť ma po úzkej chodbe medzi kanceláriami. Na jej konci sa priestor otvoril a vedľa veľkých dvojkrídlových dvier stál rovnako štýlový sklenený stôl ako na recepcii, okolo ktorej sme práve prešli. Mosadzná tabuľka na dverách prezrádzala, že miestnosť za nimi patrí generálnemu riaditeľovi Cainovi Carrawayovi.

Na tejto strane kancelárie neboli nijaké okná, takže Caine mal úplné súkromie.

Spoza skleneného stola vstal mladý muž, ktorého som stretla vtedy pri fotení. Spoznal ma. „Hm, pán Lexington...“

„Očakáva ma.“ Lexington ho presvedčil zdvorilým úsmevom a natiahol sa za kľučkou.

„No...“

Asistent nedopovedal, lebo Lexington ma už viedol do Cainovej obrovskej kancelárie. Pravú stenu tvorili veľkolepé okná, cez ktoré modernú, ale skromne zariadenú miestnosť zalievalo svetlo.

Nevenovala som tomu pozornosť, lebo som zízala na Caina. Rozzúrene i zmätene vystrelil na rovné nohy spoza obrovského starožitného stola.

Znova mi zovrelo žalúdok, tentoraz ešte viac ako minule. Hoci som už zažila vplyv jeho prítomnosti, stále ma prekvapoval.

„Henry, doriti, čo to má znamenať?“

Pri Cainovej reakcii na mňa Lexington okato zdvihol obočie. S úškrnom sa na mňa pozrel. „Tak vážne, kto ste?“

„Vypadni.“

Obaja sme sa prudko obrátili ku Cainovi. Samozrejme, že to patrilo mne.

„Nie.“ Pristúpila som k nemu napriek hrozbe, ktorá z neho sálala. „Musíme sa porozprávať.“ Odmietla som sa dať zastrašiť. Zaťal zuby.

Poriadne ma vystrašil, ale nedala som to najavo.

„Mám prácu.“

„Pán Lexington bol taký milý, že mi ponúkol päť minút z vášho spoločného obeda.“

Caine ho prebodol zúrivým pohľadom. „Naozaj?“

Henry sa usmial. „Som džentlmen.“

„Henry, vypadni,“ pohrozil mu Caine potichu, ale rozhodne.

„No, ja...“

„Hneď.“

Henry očividne vedel niečo, čo ja nie, lebo na rozdiel odo mňa ho Caine vôbec nevyľakal. „Samozrejme.“ Zachichotal sa a žmurkol na mňa. Zapôsobilo to ešte viac než jeho šarmantný úsmev. „Veľa šťastia.“

Počkala som, kým sa dvere za Henrym nezavreli, potom som sa zhlboka nadýchla a vzchopila sa. Caine si ma rýchlo premeral od hlavy po päty.

Pri pohľade tohto princa temnoty som sa zachvela.

„O dve sekundy ho budeš nasledovať.“

Zvládneš to. Prinúť ho vypočuť si ťa, Lex. „Vyhoď ma a vrátim sa rýchlejšie než bumerang.“

„Odvažujem sa tvrdiť, že bumerang poľahky zastavia zamknuté dvere, slečna Hollandová.“

„Zamkni dvere a nájdem iné, oveľa kreatívnejšie spôsoby, ako ťa mučiť. Nemám čo stratiť.“

Caine si podráždene vzdychol. „Máš minútu. Využi ju múdro.“

Bože, fakt je to arogantný bastard. Potlačila som podráždenie, pripomínajúc si, kto je a čím prešiel. „Mám na srdci dve veci. Po prvé, prišla som o prácu.“

Iba mykol plecami a oprel sa o stôl. Potom si prekrížil ruky na prsiach a jeden členok cez druhý. Vyriekol prosté „A?“

„Pre to, čo sa stalo počas fotenia.“

„V budúcnosti by si sa mala správať profesionálnejšie. Teraz idem na obed...“ Ukázal na dvere.

„Pozri.“ Obranne som zdvihla ruky. „Ospravedlňujem sa. To je po druhé. Úprimne sa ospravedlňujem...“

„Doriti, dopovedz to a vyhodím ťa,“ varoval ma.

„Za to, že som ťa tak prepadla,“ rýchlo som dokončila. Trochu sa uvoľnil.

„Mala som sa ovládnuť. Nemala som poňatia, že fotíme teba. Prišla som do práce po dlhom čase a priamo na pľac a ty si tam bol. Cítim sa teraz čudne, konala som emotívne a bolo to voči tebe naozaj nefér.“

Nesúvisle som bľabotala. Caine iba zažmurkal.

„Mrzí ma to,“ dokončila som.

„Dobre.“ Vstal a pohľadom prešiel za mňa, neskrývajúc netrpezlivosť.

To „dobre“ som považovala za prijatie ospravedlnenia. Pokračovala som: „Trest však nezodpovedá prečinu.“

Znova sťažka vzdychol. „Prečo by ma malo zaujímať, že dcéra muža, ktorý dal mojej mame smrtiacu dávku kokaínu, ostala bez práce?“

Myklo ma. „Za činy svojho otca nezodpovedám.“

„Vo vašich žilách koluje rovnaká krv.“

Akékoľvek nádeje v boji môjho podráždenia s jeho aroganciou vyleteli von oknom. „Aha? Tak aj ty si závislý od kokaínu?“

Hneď som to oľutovala.

„Vypadni,“ vyštekol zúrivo.

„Dobre, dobre.“ Rýchlo som zneškodňovala pozemnú mínu. „To bolo hlúpe. Fakt ma to mrzí. Ty ma poznáš iba podľa môjho otca. Aj to je hlúpe.“

Neodpovedal.

Opatrne som prikročila k hĺbavému biznismenovi. „Pozri, nejde iba o to, že kvôli tebe ma vyhodili. Pre tvoju zlosť prišiel môj šéf nielen o Mogul, ale aj o ďalších dvoch klientov. Dostala som sa na čiernu listinu. V tejto brandži ma už nikto nezamestná, ak to nenapravíš. Jednoducho... nechaj Benitovi to fotenie. Prosím.“

Dívali sme sa na seba v ťaživom tichu. Bola som si istá (alebo aspoň som dúfala), že Caine mlčí preto, lebo zvažuje moju žiadosť. A to ticho mi zároveň poskytlo šancu opájať sa pohľadom na drsného, temného, urasteného muža. Ako to, že vyzeral ešte lepšie?

To bol pre mňa problém.

Mame sa vždy podlamovali kolená z otcovho výzoru. Cítila sa priemerná, akoby mala šťastie, že si vybral práve ju. Nepozdávalo sa mi to. Nepotrebovala som ani terapeutku, aby som prišla na to, prečo som randila s chalanmi, ktorí boli síce atraktívni, ale nie takí, že by naháňali strach. Čo je dôležitejšie, moji bývalí (niežeby ich bolo veľa) mi dávali najavo, že som z vyššej ligy než oni. Nechcela som sa cítiť príťažlivejšia než môj partner. Išlo mi najmä o to, aby som sa necítila podriadená.

Nie ako mama.

Preto som svoju reakciu na Caina označila za anomáliu. Dokážem uznať, že chlap je sexi, ale takí sa mi nikdy nepáčili, lebo rozumom som vyradila všetko, čo by ma priťahovalo k sexi mužom.

No pri Cainovi... moje myšlienky sa zmenili na neslušné od prvého stretnutia (ak mám byť úprimná, možno ešte skôr) a pri jeho nazúrenom pohľade ma svrbela pokožka.

„Nie.“

Nie? „Čo tým myslíš?“

Zdvihol obočie. „Je to jedno z najbežnejších slov v anglickom jazyku, slečna Hollandová. Aké šokujúce, že niekto, kto nechápe jeho význam, nie je schopný nájsť si prácu.“

Ignorovala som sarkazmus a prehodila si vlasy cez plece. To mal byť prejav odporu. „Nie neberiem ako odpoveď.“

Cainove tmavé oči zastrel tieň podráždenia. Hrozivo pokojne vyriekol: „Tak budeš musieť. Vypadni, inak ťa odtiaľto vlastnoručne vyvediem.“

Zachvela som sa pri myšlienke, že by sa ma dotkli tie veľké ruky. Rýchlo som ju striasla. „Prosím, buď fér.“

Vzduch okolo neho iskril hnevom. „Fér?“ zachripel. „Čo z toho, že si tu, je fér? Ešte raz ťa žiadam, aby si odišla. Ak neodídeš, vynesiem ťa.“

Zavrela som oči. Nedokázala som sa viac dívať na bolesť v jeho očiach bez toho, aby som si neželala ublížiť svojmu otcovi. Otec bol slabý a nezodpovedný a jeho vinou prišiel Caine Carraway o všetko. Hoci teraz mal „všetko“, to, čo som zatiaľ videla, ma nepresvedčilo, že vôbec niečo má. „Pôjdem,“ zašepkala som. Otvorila som oči. Hľadel na mňa s kamenným výrazom. Stiahlo mi žalúdok. Názor na mňa nezmenil a stále som bez práce. „Fakt ma to mrzí. Ja len... som bezradná.“ A to v mnohých ohľadoch. Stisla som kľučku na dverách do kancelárie. Zastavil ma jeho namrzený vzdych.

„Zavolám tvojmu šéfovi a poviem mu, aby ťa vzal naspäť.“ Zaplavila ma úľava. Prekvapená som sa k nemu otočila.

„Naozaj?“

Pozrel sa na mňa. „Áno, ale zmením názor, ak do piatich sekúnd nevypadneš z mojej kancelárie.“

Už o tri sekundy ma nebolo. Celkom som to nechápala. Zrejme preto doma úľavu postupne vystriedalo sklamanie. Kiežby Caine videl to čo ja – že určitým spôsobom sme na jednej lodi. A nechcela som, aby ma neznášal.

No Caine očividne nemal záujem. Nechala som ho tak. I keď som bola sama proti sebe.

Table of Contents

Start

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA