LARS KEPLER

IHRISKO

Copyright © 2015 by Lars Kepler

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Slovak language by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden

Translation © 2016 by Mária Bratová

Jacket design © by Andrea Falsetti

Jacket picture © by Stephen Carroll/Arcangel Images

Slovak edition © 2016 by Ikar

Zo švédskeho originálu Playground (Albert Bonniers Förlag, ScandBook AB, Falun 2015) preložila Mária Bratová.

Redigovala Mária Caganová.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 924. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4775-8

Nikto nevie, kde skončíme po smrti, či sa opisované miesta nenachádzajú iba v nás, v zábleskovom systéme synapsií. Opakujúce sa obrazy vo svedectvách ľudí, ktorí prekonali klinickú smrť, vysvetľujú vedci ako panickú reakciu mozgu na nedostatok kyslíka, ku ktorému dochádza počas zastavenia srdca.

Pochopiteľne, toto vysvetlenie vychádzajúce z neurobiológie má len niekoľko desaťročí, kým svedectvá sa nemenia už po tisícročia a s podobnosťou bijúcou do očí – počnúc od najstarších písomných záznamov až po dnešné – opisujú, čo nás čaká po smrti..

V najstaršom egyptskom náboženstve sa spomína Ozirisov súd, kde sa váha ľudskej duše porovnávala s váhou pierka pravdy, v klasickej čínskej mytológii sa zasa ríša mŕtvych označuje ako zlaté pramene. Tam čakajú mŕtvi v podobe hladujúcich duší, kým vládca podsvetia nerozhodne o ich ďalšom osude. V gréckej, rímskej a mnohých afrických mytológiách sa ríša mŕtvych začína na druhom brehu rieky, na ktorý sa treba preplaviť na loďke. V islamskom náboženstve všetci mŕtvi čakajú na svoj súd, v kresťanstve sa hovorí o prechodnom štádiu k večnosti, do ktorého zostúpil Ježiš a z ktorého sa vrátil Lazar. V židovskom náboženstve mŕtvi skončia ako tiene v predpeklí Šeol bez možnosti zjednotiť sa s Bohom, v hinduizme a starej nordickej viere sa dá zomrieť dokonca aj v ríši smrti.

Ľudia, ktorí v modernom veku vydávajú svedectvo o tom, čo prežili, kým ich srdce nefungovalo, hovoria o tuneloch, všetko pohlcujúcom svetle, stretnutiach s mŕtvymi členmi rodiny, o temnej vode a mestách, ktoré nikdy predtým nevideli.

Mytológia i svedectvá sa nepochybne dajú vysvetliť psychologicky aj neurologicky. Človek počas života vedome vníma približne desať nových zmyslových vnemov každú sekundu, kým podvedome naše zmyslové orgány registrujú viac než desať miliónov podnetov za sekundu. Mozog má schopnosť triediť a usporadúvať informácie do komplikovaných zhlukov, z ktorých vzniká to, čo bežne nazývame pamäť. Náš prístup k tomu, čo sa zhromažďuje v dlhodobej pamäti, je obmedzený na minimum. Väčšina jej obsahu nedotknuto vyčkáva v obrovskej zásobárni až do okamihu smrti.

1

Pred nebezpečnými úlohami sa poručíčka Jasmin Pascalová-Andersonová vždy chvíľu zadívala na fotografiu, čo nosila v peňaženke. Lesklý papier špatil zodratý pásik rovno v strede záberu. Fotka zobrazovala členov jej čaty. Skladala sa z piatich bojových dvojíc, teda z desiatich mužov. Uprostred nich stála ona ako jediná žena.

Muži v nepriestrelných vestách a helmách okolo nej smiešne pózovali, akoby ju o niečo prosili. Mark mal svoje ružové slnečné okuliare a v kútiku úst cigaretu, Lars si pod oči a na nos namaľoval biele pruhy, Nico sa tváril, že spí.

Na zábere mala Jasmin ryšavé vlasy stiahnuté do prísneho chvosta, no usmievala sa ako dieťa nad narodeninovým darčekom a v náručí zvierala guľomet M240 Bravo s nasadeným bodákom. Zbraň bola takmer taká veľká ako ona, takže svaly na Jasmininých pehavých ramenách sa poriadne napínali. Ťažký opasok s nábojmi siahal po zem, až k vojenským kanadám.

Jasmin sa nezvykla báť, ale vždy neomylne odhadla, kedy stojí pred neobyčajne riskantnou úlohou. Preto teraz chvíľu hľadela na fotku, aby si pripomenula, že títo muži jej dôverujú a že zodpovedá za ich bezpečnosť.

Bola dobrá veliteľka.

Mark žartom tvrdieval, že z nej vlastne museli urobiť veliteľku, lebo vždy potrebovala mať posledné slovo.

„To vôbec nie,“ ohradila sa zakaždým.

Jasmin si vložila fotografiu do peňaženky a chvíľu zamyslene postála.

Len zriedkakedy mávala zlú predtuchu, no práve teraz sa cítila, akoby do jej duše padol tieň, hoci navonok bolo všetko ako zvyčajne.

Zaváhala a rýchlo sa dotkla perlových náušníc, čo dostala od mamy.

To ju trochu upokojilo.

Jasminino družstvo patrilo pod velenie NATO v rámci Operation Joint Forge, no teraz im pridelili špeciálnu úlohu v Leposavići. Srbské jednotky sa stiahli z Kosova dávno. Dlhý rad odchádzajúcich vojakov sa hadil dedinami a mestami. Ústup sa mal už skončiť, no na niektorých miestach v severnom Kosove sa jednotky zdržiavali ešte vždy a konali na vlastnú päsť.

Jasminino družstvo patrilo k jednému z piatich, ktoré mali preskúmať hlásenie o útokoch na civilné obyvateľstvo v Socanici.

Nemali vojenský nákladniak, a keď dážď zhustol, na džípoch sa im napredovalo ťažko. Cesty boli vyjazdené a zničené, krajnice podmočené a rieka Ibar tmavá od blata a hliny.

Šoférovala Jasmin a aj zo svojho miesta videla, že popolavozelený Lars si zložil helmu a nachystal si ju na kolená.

„Lepšie by sa ti grcalo do nejakého vrecka,“ uťahovala si z neho.

„Cítim sa ako kráľ,“ odvetil Lars so zdvihnutým palcom.

„Nechali sme ti trochu Misty Greenu,“ vycieral sa Nico.

„A slíže s myšacincami,“ zabával sa Mark.

Včera od nej muži dostali povolenie na oslavu. Družstvo si na ňu vymyslelo zámienku, ktorou bol čínsky Nový rok. Z červených papierových pohárov na pukance si vyrobili lampióny, odpálili aj niekoľko svetlíc a sledovali ich, keď s malými padáčikmi klesali k zemi ako padajúce hviezdy. Napchávali sa jarnými závitkami a ryžovými rezancami, pripravovali drinky, čo nazvali Misty Green, pozostávajúce zo švédskej vodky a zelených čajových lístkov z provincie Chang-čou.

Lars ako zvyčajne vypil priveľa, a keď zvracal, Mark sa postavil vedľa neho a tvrdil, že do slížov vmiešal myšacince, aby takto privítal Rok potkana.

A keď Lars objímal vedro a nariekal, že umrie, zvyšok družstva s nadšením vykrikoval, že umrieť pod velením Jasmin bude preňho česť.

Jasmin sa vrátila do svojho stanu, študovala najnovšie satelitné zábery, a kým bujará zábava pokračovala, usilovala sa vryť si do pamäti obraz terénu. Tešilo ju, keď ich počula smiať sa, spievať a zabávať sa.

Počas uplynulých rokov sa Jasmin vyspala s tromi mužmi z terajšieho družstva, ale to bolo v časoch, než sa stala ich veliteľkou. Pravdupovediac, vedela si predstaviť, že by to urobila znova.

Pochopiteľne, nestane sa to – i keď blízkosť smrti zvláštnym spôsobom umocňuje pocit samoty.

Počas večere zachytila pohľad Markových lesknúcich sa očí a jemne prikývla. Páčili sa jej jeho oči, flirtujúci pohľad aj mocné paže, preto zvažovala, či dnes neurobí malú výnimku alebo či sa ukojí sama.

Ráno prinieslo atramentovo modrú oblohu s ťažkými dažďovými mrakmi. Džíp hodilo nabok do priehlbiny, kde hnedá voda siahala až nad kolesá. Jasmin podradila, otočila volantom doľava a pomaly sa škrabala hore príkrym svahom.

Pol kilometra južne od Socanice bola cesta zničená úplne, preto Jasmin rozhodla, že ďalej pôjdu pešo.

Kráčala na čele družstva a výraznejšie než kedykoľvek predtým vnímala vôňu vyčistených a naolejovaných zbraní. Guľomet sa jej odrazu videl priťažký. Remene sa napínali a ťahali ju dozadu, akoby chceli utiecť svojmu osudu.

Zlá predtucha ešte zmocnela.

Mark so Simonom v daždi dvojhlasne pospevovali China Girl.

Všetko akoby oťažievalo čudnou bolesťou: obloha, náklad aj sivohnedá voda v rieke.

Vo vysielačke zapraskalo, spojenie bolo zlé, predsa však začula dosť, aby vedela, že obe britské družstvá uviazli len kúsok za Mitrovicou.

Jasmin rozhodla, že počas čakania na britských kolegov preskúmajú terén, preto ďalej viedla svojich mužov k nevýraznej, akoby bezfarebnej dedine.

Náušnice jej klopkali o helmu do rytmu krokov.

Hneď pri prvom dome uvideli dievčatko. Ležalo dolu tvárou na premočenej tráve vedľa svojej prevrátenej trojkolky. Na priedomí sedela gravidná žena opierajúca sa o stenu. Vykrvácala zo strelnej rany na hrudi. Rovno pred ňou zopár bielych sliepok ozobávalo trávu. Neustávajúci dážď vytváral na mlákach bubliny.

Jasmin upokojila nervózneho Nica, počkala, kým sa pomodlil a pobozkal krížik, až potom vydala povel, aby prenikli hlbšie do dediny.

Trochu ďalej v údolí odrazu zaznel výstrel, pripomínajúci švihnutie bičom.

Jasmin zastavila družstvo. Medzi dvoma domami sa tiahla cesta, po ktorej sa zakrádala dopredu, a po chvíli sa pred ňou otvoril výhľad na trhovisko so stánkami a starým karavanom a asi na tridsať vojakov srbskej armády, ktorí si dali pred seba nastúpiť rad chlapcov.

Jeden z vojakov držal otvorený dáždnik nad veliteľom s dlhou čiernou bradou, sediacom v kvietkovanom kresle. Dážď zatiaľ nestihol zmyť krv zo zeme pred jeho nohami, kde kľačal chlapec. Veliteľ čosi vyštekol a potom ho popravil výstrelom do tváre.

Takto sa chystali usmrtiť každého tunajšieho mladíka.

Kým vojaci odpratávali mŕtve telo, Jasmin sa podarilo nadviazať spojenie s oboma britskými družstvami. Už boli na ceste a dorazia ani nie o pätnásť minút.

Jasmin upierala pohľad na ďalšieho chlapca, ktorého nútili kľaknúť si pred veliteľom a jemu od poníženia priam horeli líca. Niekto by mohol povedať, že sa riadila výlučne citmi, no nezaváhal ani jeden z jej chlapov a bez slova splnili rozkaz. Jasmin si bola vedomá, že postačia tri minúty, aby svojich mužov rozmiestnila na päť pozícií, z ktorých bez vlastných strát zneškodnia osemdesiat percent nepriateľov.

V okamihu, keď jej mužstvo zaujalo pozície, v ďalekohľade zazrela kolónu desiatich zablatených osobných áut plných srbských vojakov, ktoré odbáčali na hlavnú cestu vedúcu k námestiu s trhom.

Keď pred niekoľkými hodinami sledovala ich pohyb na satelitných záberoch, mierili opačným smerom, pohybovali sa kdesi za Lešakom. Ibaže z neznámeho dôvodu sa vracajú. A znásobia riziko, do ktorého idú jej chlapi, aby sa pokúsili zabrániť poprave mladých dedinčanov.

Napriek tomu Markovi prikázala, aby odstránil kata v kvietkovanom kresle. Zaznel výstrel, guľka preletela veliteľovi čelom a na operadlo kresla vytryskla krv.

Medzi srbskými vojakmi vypukol chaos a Jasmininmu družstvu sa v priebehu tridsiatich sekúnd viac než polovicu z nich podarilo zneškodniť.

Srdce jej búšilo, hladina adrenalínu stúpala, ale obklopoval ju ľadový pokoj.

Za tehlovým múrom sa skrývali traja vojaci s automatickými puškami.

Jasminin guľomet zarachotal a strely prerazili dieru do múra, za ktorou sa mihol červený krvavý obláčik.

V najbližšom z radu domov sa schovávala asi desiatka vojakov.

Dvere zostali dokorán, hojdali sa vo vetre.

Chlapci, ktorí sa vrhli na zem, len čo vypukla prestrelka, v nečakanom tichu pomaly vstávali. Vydesení a zmätení spätkovali

do ulice vedúcej z trhoviska. Chudý chalanisko ťahal za ruku nariekajúceho bračeka.

Vo dverách prvého domu sa vynoril srbský vojak, hneď sa pustil za chlapcami a zároveň odisťoval ručný granát. Vtom vedľa Jasmin zarachotila Nicova puška. Strela zasiahla vojaka do hlavy. Padol na brucho a ani sa nepohol. Potom mu v ruke vybuchol ručný granát a rozmetal jeho telo.

Chlapci uháňali ulicou k údoliu. Jasmin strieľala na dvere a okná nízkeho domu, aby im zabezpečila náskok.

Len čo jej zmizli z dohľadu, rýchlo sa obzrela doprava. Autá so srbskými posilami zastali, zacúvali a zvolili si inú trasu. Odbočili z hlavnej cesty a v plnej rýchlosti sa rútili k briežku, čo sa dvíhal za ich pozíciami. Očividne udržiavali spojenie cez vysielačku s niekým, kto videl Jasmininých chlapov a vedel, kde sa skrývajú. Mark a Vincent utrpeli ľahké zranenie. Jasmin si uvedomila, že situácia sa jej onedlho vymkne spod kontroly. Prikázala Larsovi a Nicovi, aby zostali na svojich miestach a streľbou kryli ústup ostatných do priestorov za starým kostolom. Uvedomovala si, že tí dvaja, ktorí tu zostanú, budú odrezaní od ostatných, ale iná možnosť neexistovala. Na okamih sa nadvihla, aby nasadila bodák, a opäť zaľahla na brucho. Kým jej bude stačiť munícia, vojakom z áut nedovolí dostať sa bližšie.

Keď si podoprela zbraň a namierila, od návalu adrenalínu sa jej triasli ruky.

Zo svojej pozície mohla ostreľovať široký pás domových priečelí, nemala však nijakú možnosť brániť sa pred útočníkmi od chrbta. V tejto chvíli sa zameriavala na jedinú prioritu – udržať svojich chlapov pri živote, kým nedorazí britská posila.

Videla, že kým ona strieľala, Markovi aj ostatným mužom sa podarilo dostať ku kostolu. Srbský vojak s automatickou puškou vyrazil za nimi, no trafila ho do hrude a rozstrieľala akýsi hrdzavý moped opretý o stenu.

Jasmin začula za chrbtom výkrik, ale nemala čas obrátiť sa. Aby ochránila svojich chlapov, neprestávala ostreľovať priestor medzi fasádami domov. Vo vzduchu lietali črepiny z rozbitého okna a úlomky kamenného základu domu. Strieľala bez prestania, aby nepriateľov udržala v dome. Telo sa jej otriasalo od spätných nárazov, cítila horúčavu rozpáleného kovu a pach streliva. Do očí jej stekal pot a od výstrelov jej zvonilo v ušiach. Dreveneli jej prsty. Odrazu sa jej po chrbte rozšírila pálčivá bolesť.

2

Jasmin Pascalová-Andersonová sa prebrala z narkózy v Budapešti v nemocnici Országos Orvosi. Za sklenou stenou vnímala akýsi tieň a po čase usúdila, že je to Mark. Pokúsila sa hovoriť, stále však nemala hlas.

Spoznávala ho ťažko, lebo pred očami sa jej robili kruhy, čo ju priam bodali v hlave. Mark vošiel za ňou, mal pri sebe jej náušnicu, sadol si na peľasť a povedal čosi, čomu nerozumela. Pohladkal ju po líci a drobnú perlu jej nasadil do ľavého ucha. Takmer nevládnou rukou si stiahla z tváre vlhkú kyslíkovú masku a lapala po dychu.

„Smrť nefunguje,“ vytlačila zo seba v záchvate kašľa.

„Jasmin, ty žiješ, nie si mŕtva,“ šepol Mark a pokúsil sa usmiať.

„Ľudia sa zhromažďujú v prístave a potom miznú na lodiach,“ dychčala. „Všade visia červené lampióny, všetky nápisy sú v čínštine, nerozumiem... všetko je omyl, nič nechápem...“

„To bude v poriadku,“ upokojoval ju.

Vošla sestrička a po anglicky sa spýtala Jasmin, ako sa cíti, skontrolovala hladinu kyslíka a krivku EKG. Jasmin sa pozrela Markovi do očí, no pôsobilo to, akoby hľadela kamsi cez neho, na chaotické obrázky vo vlastnej hlave.

„O chvíľu príde za vami lekár,“ oznámila jej sestrička pred odchodom.

„Triáda je všade,“ pokračovala Jasmin a premáhala plač. „Videla som, ako berú dieťa rodičom.“

„Počujem, čo hovoríš, ale...“

„Nie je tam nijaká spravodlivosť,“ chytila sa za krk. „Všetko som videla, stála som na brehu, zazrela som Nica, ako nastupuje na palubu, bože...“

„Jasmin, Nico je mŕtvy,“ Mark jej hladkal ruku.

„Veď hovorím, videla som ho v prístave.“

„Aj Lars je mŕtvy.“

„Bože,“ vzlykla a odvrátila sa.

„Mala si nočné mory...“

„Nevydržím to, nevydržím,“ skríkla so slzami v očiach. „Zničili sme ríšu smrti, nefunguje, spravodlivosť neexistuje, všetko sme pokazili...“

Jasmin stíchla, dýchala rýchlo a prerývane. Vtom do izby vošiel lekár. Tep sa jej zvýšil, hladina kyslíka klesla a do drenážnej hadičky stúpala krv.

Lekár jej oznámil, že sa uzdraví, vraj mala veľké šťastie, a poinformoval ju o strelnom poranení a vykonanom operačnom zákroku.

Guľka prenikla do tela cez chrbtový sval latissimus dorsi, prešla jedenástym rebrom, poškodila hrubé črevo a vyšla bruchom. Stratila veľa krvi, ale operácia sa podarila a nezostanú jej nijaké trvalé následky.

„Keby ste sa k nám dostali o päť minút neskôr, už by sme vám nepomohli,“ vysvetľoval jej s vážnym a zachmúreným pohľadom.

„Krvácanie pri zákroku vyvolalo šokový stav, takže srdce sa vám na minútu a štyridsať sekúnd zastavilo.“

Po návrate domov sa Jasmin liečila v Krízovom a traumatologickom centre v Štokholme. Pri prvej návšteve ju v čakárni usadili do bledozeleného vydratého kresla, lebo mala vyplniť základné formuláre, zhrnúť údaje o sebe a pomenovať svoje problémy. Keď sa dostala ku kolónkam, kde sa mala vyjadriť presnejšie, ruka s perom jej ustrnula nad papierom.

Jasmin zaplavili obrázky toho, čo je na druhej strane. Len čo si spomenula na násilie v temnom prístave, na rady ľudí a zápach dieselových motorov, začalo jej mykať ústami a nevedela sa nadýchnuť.

A keď sa jej vybavil obraz Nica, ktorý so sklopeným pohľadom mizne na palube hrdzavej nákladnej lode, zdesene si priložila na ústa trasúcu sa ruku.

V kresle oproti nej sedela mladá žena s rovnakým formulárom v ruke. Písala pomaly, po zjazvených lícach jej stekali slzy, až jej hidžáb stmavol od vlhkosti.

Jasmin prehĺtala naprázdno, znova prečítala otázku o dôvode svojich problémov, a v prvom okamihu si povedala, že kolónku preskočí, no potom si to rozmyslela a napísala: Zomrela som.

Tri mesiace užívala neuroleptiká proti utkvelých predstavám, čo hraničili s psychózou, že skutočne videla ríšu mŕtvych. Po celý čas liečby Mark stál pri nej a povzbudzoval ju. Lieky jej postupne vysadili, ale až do novembra chodila na kognitívno-behaviorálnu terapiu.

Jasmin sa netrpezlivo usmievala, keď jej bielovlasý psychológ opakoval, že halucinačné sny spôsobili traumatické zážitky z prestrelky v Socanici. Vlastne ide o úplne prirodzený obranný mechanizmus organizmu. Obrazy z čínskeho prístavu vyvolala spomienka na oslavu čínskeho nového roka, ktorú pripravila jej jednotka, rady ľudí na brehu boli zasa zrkadlovým obrazom chlapcov, ktorí čakali na popravu.

„Alebo som vám prezradila čosi, čo vás môže zachrániť, keď zomriete,“ navrhla Jasmin ďalšiu alternatívu.

Streľbu v severnom Kosove vyšetrovali na internej úrovni. V záverečnom hodnotení sa Jasminino velenie posudzovalo ako výnimočne kompetentné. Zabránila masakre a svojím rozhodnutím spolu s ďalšou dvojicou mužov zotrvať na strategickom mieste zachránila väčšinu družstva. Za to jej udelili vyznamenanie

NATO – Meritorius Service Medal. Odmietla ho však prijať a ani sa nezúčastnila na ceremónii.

V čase jej konania sa nachádzala v posteli akejsi hotelovej izby. Sedela na mužovi, s ktorým sa zoznámila v posilňovni. Plavými vlasmi pripomínal Nica a zvláštnym spôsobom ju vzrušovalo, keď ho cítila v sebe.

Jasminine ryšavé kučery boli strapaté a od nedostatku spánku sa jej neprirodzene leskli oči. Na zrumenenej tvári jej pehy vyzerali ako omrvinky bieleho chleba. Ľavé líce jej očervenelo, oškrela si ho na mužovom strnisku.

Veľká posteľ sa odsunula od steny a Jasmin si za ňou všimla chuchvalce prachu a pokrútené drôty nočných lampičiek.

Nestávalo sa často, že by s nejakým mužom končila v hotelovej izbe, no z času na čas to bolo nevyhnutné. Dočasná blízkosť a následná prázdnota jej dávali pocit skutočnosti.

Vopred vedela, že s týmto mužom sa už nikdy nestretne, pretože neznášala kontakt s ľuďmi, ktorí nemohli chápať, čím si v ten zimný deň v severnom Kosove prešli ona a jej chlapi.

Jasmin mala šťastie, strelné poranenie sa pomerne rýchlo zahojilo a postupne vybledla aj jazva na mieste, kadiaľ guľka vyšla z tela, zružovela a pripomínala lupienok ruže.

Dosť rýchlo pochopila, že kým bude rozprávať o prístavnom meste, budú ju pokladať za psychicky chorú. Niektoré pravdy si človek musí nechať pre seba.

Nasťahovala sa k Markovi, pokúšala sa pomáhať pri každodenných prácach, no väčšinou blúdila po dome v rozťahanom pletenom pulóvri, čo jej siahal až po stehná, a vo vyblednutých džínsach, pri pätách zodratých a rozstrapkaných.

Zanedlho nadviazali aj sexuálny vzťah a nasledujúci časový úsek vnímala ako mozaiku obrazov – na stole poprevracané poháre tequily, české pivo a burácajúci Eminem, hostia s kvetmi zo susedovho záhona, úzkosť a tabletky proti bolesti, gril a hromada pečúceho sa mäsa, opitosť, súlože s Markom na rozhádzanej posteli, ležanie na bruchu na koženej pohovke, na kuchynskej dlážke či v zarosenej tráve pri vode.

Raz jej vynechala menštruácia. Spočiatku sa tým nezaoberala, no po dvoch týždňoch si urobila tehotenský test.

Keď Jasmin uvidela, ako pred jej očami modrejú pásiky, vyrazilo jej to dych. Tvár si opláchla ľadovou vodou, dosadla na toaletnú misu a sama pre seba sa začala usmievať.

Table of Contents

Start

1

2