Copyright © Naděžda Tolokonnikovová, 2016

All rights reserved.

First published as HOW TO START A REVOLUTION.

Translation © Milan Dvořák, 2016

ISBN 978-80-7252-643-7

KAPITOLA 0: ÚVOD

1. Jestli budu muset prodat duši, aby Putin odešel a v Rusku nastala politika volné soutěže, tak to udělám.

Nedávej svou duši lacino.

Rozvíjej kulturu vzpoury. Je kultura stravování, kultura sledování filmů a čtení knih, a je také kultura vzpoury. Je to umění klást nepohodlné otázky, zpochybňovat a měnit.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Půl roku zbývá do punkové modlitby a já se chvěju na prahu velikých proměn. Nikdy jsem nepociťovala takovou závrať z politických událostí jako na podzim 2O11.

Čtyřiadvacátého září 2O11 Putin oznámil, že se bude ucházet o třetí funkční období. Třetí období, s tím nejsou žerty. Po prvních dvou nastrčil na své místo Medveděva, který si hrál na liberála. Teď se ale vrací. A 24. září jedenáctého roku začalo být jasné, že se náš život změní. Začalo být jasné, že máme před sebou nelehké časy, kdy nežít ve lži se stane výzvou. Nežít ve lži začne být opravdově obtížné.

Vynechat tuhle politickou sezónu – parlamentní a prezidentské volby – není možné. Když ji propásnu, udělám největší chybu v životě.

Ať se tahle volební sezóna stane na mé životní dráze rozhodující. Udělám všechno, abych rozkymácela nedobrou politickou předurčenost.

2. Russians by birth. Rebels by choice.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Když jehla zprudka propíchne nehet a zajede do prstu, vědomí prvních pět vteřin nezpracuje, co se děje. Žádná bolest, nic. Člověk jen neví, proč nemůže vytáhnout ruku z šicího stroje. Po pěti vteřinách nás jako vlna zavalí bolest: Au, koukej, máš prst napíchnutej na jehlu. Proto taky nemůžeš ruku vytáhnout. Je to prostý.

Prosedět pět minut s prstem o samotě, to můžeš, ale víc ne. Musíš šít dál. Copak jsi první, kdo si prošil prst? Jakoupak bys honem chtěla náplast, odkud? Jsi v zóně, děvenko.

A šiješ. Třeseš se – ne bolestí, ale překvapením. Poprvé mi něco zajelo do prstu. Zrovna jako bych přišla o panenství. A to je velká událost.

3. Důvodů, proč musejí odjet z Ruska, si lidé najdou hodně. A obvykle mnohem méně, proč zůstat. Zato se ale příčiny, proč zůstat, projevují jako pádnější. Člověk s nimi chce sympatizovat, přidat se k nim.

Proč neodjíždím? Já tu žiju... cítím tady, tady... se zamilovávám.

Neutíkejte. Zamilovávejte se.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Pohraniční kontrola na moskevském letišti Šeremeťjevo. Právě jsme se vrátily do Ruska. Mladičký pohraničník bere můj pas, klape údaje do počítače, znovu vezme pas, zahledí se. Zvedne sluchátko.

„Tolokonnikovová Naděžda Andrejevna. Mám ji pustit?“

Naslouchá pokynům, kývá. Dá mi do pasu razítko a pustí mě.

Na řadě je Máša. Pohraničník naťuká její údaje do počítače a vzdychne.

„Slečno, a co s váma obyčejně dělaj na hranici?“

„???“

„No, když překračujete hranice a sedí tam takovej chlapík jako já, co udělá? Zavolá operativci?“

„To na mou duši nevím. Mám to tam snad všechno polepený?“ kývne Máša směrem k počítači.

„Ne snad tak docela všechno, ale, víte, nic moc.“

4. Co všechno mi lidi rozmlouvali: tohle nedělej, s tím se nestýkej, tam nechoď. Žádné akce. Písně taky ne. Když fotky, tak jen korektní. Všechno, co si vymýšlím, je příliš opovážlivé a provokativní.

Rozhoduju se jednat. Občas za to dostanu na kokos, ona každá sranda něco stojí. Rozhoduj. Nemodli se. Poslechni sebe. Žij.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Náš feminismus samozřejmě není pro Rusko organický a živnou půdu tu nemá. Feminismus směřuje k rozrušení křesťanských obyčejů. Feminismus se snaží postavit ženu naroveň muži a zbavit ji přitom ženských předností. Žena je odváděna od manžela. Feminismus rozvrací rodinu. Oddělená práva mužů, žen a dětí rozvracejí rodinu. Feminismus – pakliže jsme pokřtění – musíme vnímat jako jed, který pronikaje do vědomí společnosti a rodin činí člověka nešťastným.

(Populární mluvčí ruské pravoslavné církve Protoierej Dmitrij Smirnov)

Vždycky jsme se rády dívaly na videa Protoiereje Smirnova na YouTube. Sluníčko naše, byl jedním z těch, kdo inspirovali skupinu Pussy Riot. Když jsme se na jeho vystoupení koukaly, padaly jsme pod stůl a při tom padání jsme si jednou usmyslely, že vytvoříme feministickou punkovou kapelu.

5. There are two valid questions to ask Pussy Riot. „What the hell you are doing, ladies? Why don’t you just sit on a couch and drink beer?“

What makes us act out? I am really angry because our country’s principal political institutions are law enforcement, the army, intelligence agencies and prisons. And a lone insane quasy-superhero, riding horseback half-naked, a man who is not affraid of anyone except gays. A man so generous as a friend that he has handet half the country over to his closest friends, all of them oligarchs. Když budeme konat pospolitě, dokážeme zřídit jiné instituce.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Počátek roku 2O12. Rozmlouváme s novináři ve škraboškách. Naše tváře nikdy nikdo neviděl. Nohy svědí od punčocháčů. Vlna z masek se tlačí do pusy a do očí. Masky jsou upatlané od omáčky z makarónů a od pizzy, které během interview pojídáme, a čas od času si škrabošky taky trochu připálíme, protože kouříme.

6. Sílu nemají ti, kdo jsou vybaveni funkcemi a vězeňskými antony, ale ten, kdo se umí zbavovat strachu. Je to jednoduché: Neboj se.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Ve chvíli, kdy se stát rozhodl nás zatknout, jsme nebyly žádné profesionální političky, revolucionářky nebo členky ilegální buňky. Byly jsme aktivistky a umělkyně. Trochu naivní a bezelstné, jak se to umělcům stává.

V okamžiku zatčení jsme vypadaly spíš jako hrdinové Woodyho Allena než jako Saltová nebo Tomb Raider. A ze svých pronásledovatelů jsme si spíš dělaly legraci, než že bychom se jich bály. Chechtotem jsme se mohly potrhat, když jsme pomyslely na ubohost situace, ve které obrovitý tým dobře vyškolených a státem placených slídilů stopuje skupinku pranksterek a praštěnek v nepohledných pestrobarevných návlecích přetažených přes obličeje. Seděly jsme, nás pět účastnic punkové modlitby, objímaly své batohy, popíjely kafe a postupně si zvykaly na myšlenku, že každý lok teď může být poslední v životě na svobodě.

7. Spis č. 1778O o trestním stíhání zahájeném 24. února 2O12 vyšetřovacím odborem správy ministerstva vnitra Ruské federace pro obvod Chamovniki.

Nebude-li jako zajišťovací opatření uplatněna vazba, nelze zabezpečit, že obviněná bude plnit povinnosti ukládané jí trestním řádem. Tolokonnikovové by to umožnilo útěk a pokračování v činnosti, pro kterou bylo zahájeno toto trestní stíhání.

(Z materiálů spisu v trestní věci Pussy Riot)

Aby člověk nedělal další akce („nepokračoval v trestné činnosti“, jak tomu říkají), zavřou ho do vězení. Ale dělej akce dál. I v kriminále.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Vyšli jsme s Péťou z domu hledat dárek pro naši dcerku Geru. Nazítří, 4. března, měla narozeniny. V tom okamžiku jsme už měli pohromadě soubor sedmi malých hračkových jezevců – máma, táta, dcera, syn. Zbývalo najít pro ně nábytek, kuchyň a ježčí rodinu jako přátele.

„Stát! Ke zdi!“ vrhlo se na mě a Péťu u skleněných dveří do stanice metra Bjegovaja deset chlapů. V civilu.

S Péťou silou smýkli ke stěně.

„Ty, filcko, sem!“ táhli mě.

Strčili nás do budky záchytného bodu policie. Civilové nám blýskli před očima průkazy kriminálky. Mají každý skoro dva metry, ti civilové, na sobě sportovní kombinézy a maratónky Adidas.

Vytrhla jsem z bloku lístek s heslem od mailové schránky Pussy Riot, zmuchlala ho a spolkla. Uvízl mi v krku.

„Můžu dostat vodu?“ ptám se.

„Ty si nezasloužíš dobrý zacházení, couro!“ odpoví mi pracovník kriminálky.

V odpověď si natáhnu kapucu a uložím se na lavičku policejního záchytného bodu. Myšlenka na rozmluvu s těmihle hochy z kriminálky mě netěší. Čeká mě dlouhá cesta. Musím sebrat síly.

„Jen si zvykej sedět, kurvo!“ zvedne mě škubnutím jiný, také ve sportovním.

„Chováte se divně. Dobrá, tak si budu číst,“ vytáhnu knihu.

Péťovi se povede zavolat advokátovi. Na pět vteřin. Operativci, rozzuření, že ho neuhlídali, mu zabaví telefon a rozeberou ho na kusy.

„Dělá, že si čte, do píči,“ kývne směrem ke mně se zlobným úsměškem chlap z MUR.

„Čtu a dělám to vždycky,“ usměju se a upravím si puntíkovanou mašli.

8. „‚Feminismus‘ a ‚feministky‘ jsou nadávky,“ řekl poškozený, příslušník strážní služby chrámu Krista Spasitele Bjeloglazov, na procesu s Pussy Riot.

Když je to tak, nadávej co nejvíc, klej, buď sprostý.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Nikdy jsem neuměla dělat kliky jako chlapi, až bych se hrudí dotýkala podlahy. V base jsem se to naučila. Na procházkách se uondávám stovkami cviků. A pak jdu do tělocvičny, chápu se činek a trenažérů, učím jiné boxovat a vybrušuju zápasnické přemety.

9. Novinář: A poslední otázka: Čeho ve svém životě nejvíc litujete, co pokládáte za chybu, kterou byste už nikdy nechtěl zopakovat?

V. Putin: Budu k vám zcela otevřený. Nic takového si v tuhle chvíli nedokážu vybavit. Zřejmě Pán Bůh uspořádal můj život tak, že nemám čeho litovat.

Replika: To jste šťastný člověk.

V. Putin: Buď Bohu chvála.

Stát, to jsou prostě úředníci, kancelářské krysy, které platíme my. Nejsou to všemocní činitelé. Jsou to zřízenci. Od úředníka žádáme, aby byl výkonný, skromný a z každého svého kroku vydával počet. A když to nedělá, tak nashle. Najdeme si jiného.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Namáhavě vstávám a jdu si ulevit. Nevylíčitelně se mi chce jíst. Žaludek touží po potravě a tou touhou infikuje mozek.

První den ve vězení.

Záchod je smradlavá díra v podlaze. Bůhví proč na podstavci z kachlíků. Na stropě, zrovna nad dírou, visí sledovací videokamera. Pokochejte se, kurva. Stáhnu si kalhoty a přidřepnu.

„Snídaně! Snídaně!“ odklopí se s rachotem kryt špehýrky ve dveřích cely. „Berem snídani!“

„Já nebudu.“

„Stejně berem!“

„Já si ji nevemu. Držím hladovku.“

„A hlasovat pudeš?“

„To jo, samozřejmě,“ zmocní se mě vzrušení.

„No tak se nachystáme, voblíknem se a zastelem postel.“

Za půl hodiny se zpráva, že jsem vyhlásila hladovku, dostala k náčelníkovi vazební věznice a vlečou mě k němu. Hned potom, co jsem zahlasovala.

„Koukej toho nechat. A svý prohlášení si vem zpátky, stejně ho nepodepíšu,“ netají se šéf podrážděností nad mou hladovkou.

„Prohlášení přijmout musíte. A hladovku nepřeruším.“

„No ale chápeš, že je to všechno k ničemu?“

„Učinila jsem rozhodnutí.“

„Uvědomuješ si aspoň, jak se teďka chováš, nebo ne?“

„Jak?“

„Jako tadlecta... revolucionářka, jo.“

„To mi moc lichotí.“

„Tak co, začnem jíst?“

„Ne.“

Odvedou mě zpátky do cely. Řezavě zářící světlo a pach nemyté záchodové mísy.

1O. Každé tvé gesto má význam. Dokonce i když o tom nemáš ponětí. Každým gestem vytváříš normy. Není rozhodnutí, které činíš výlučně pro sebe.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

„Byla jsem skoro všechny dny na vašem procesu u chamovnického soudu. Moc často vzpomínám na soudkyni Syrovovou. Vy na ni vzpomínáte?“ ptá se mě novinářka. Přijela do kolonie pořídit se mnou interview.

Jsem děsně utahaná, poněvadž na její příjezd jsme se několik dnů a nocí v jednom tahu chystali, smejčili jsme zónu, natírali obrubníky, přetahovali z baráku do baráku železný patrový palandy.

„Ne. Vůbec ne, soudkyně je pro mě takovej šedivej list,“ pokrčím v odpověď rameny.

„Počkejte, ten ‚šedivý list‘ vám napařil dva roky.“

„To není nic tak hroznýho.“

„Ale ten ‚šedivý list‘ je na svobodě a vy jste tady!“ nadskakuje rozhořčením novinářka.

„Ježíš Kristus vůbec umřel.“

Mlčení.

„A chcete něco říct prezidentu Putinovi?“

„Ale ne, on je pro mě upřímně řečeno prázdnota.“

Table of Contents

KAPITOLA 0: ÚVOD