Jindřich Malšínský, Alois Kolář

MARUŠKA A MOTÝL TYMIJÁN

2016

Věnuji pravnoučatům

Karolínce a Jáchymkovi Slávikovým

JAK SE NARODILA POHÁDKA

Pohádek je na tisíce,

každým rokem víc a víc.

Ale kdo je vynalezl,

tak o tom se neví nic.

Nejspíš to byly maminky.

Když nechtěly děti spát,

sedly si k nim na postýlku

a začaly povídat.

Třeba jak jim praly plínky,

co dělaly celý den.

Přikryly je, pohladily,

popřály jim krásný sen.

Ve snu, tam se dějí věci,

to budete jistě znát.

Sotva otevřely oči,

začaly se děti ptát.

Kdo byly ty krásné paní,

jak na louce tančily,

kde koupily krásné spony,

co ve vlasech nosily?

Kam se poděl ten trpaslík,

který na pasece hrál,

ten s tou korunkou na hlavě,

maminko, že to byl král?

Nemohly se na druhý den

dočkat, kdy už půjdou spát,

až jim zas maminka bude

o tom něco povídat.

Vznikla tak první pohádka.

Že se dětem líbila,

šířila se od úst k ústům.

Sama brzy nebyla.

Na světě jsou, milé děti,

miliony maminek.

Pohádka, co byla první,

Je jak malý kamínek.

O MOTÝLU TYMIJÁNOVI

V chaloupce se narodila

princi první dceruška.

Byla krásná. S Kristýnkou jí

dali jméno Maruška.

Rostla mezi kytičkami,

vší tou boží havětí,

o které ten, kdo ji nezná,

nemá ani ponětí.

Děťátko se v bříšku ozývalo čím dál víc, až jednou Kristýnka poslala prince pro paní Kovaříkovou, která pomohla na svět všem klukům a holčičkám v okolí. Princ byl rozrušený víc než rodička a raději utekl do kuchyně. Chodil bez cíle od zdi ke dveřím, v duchu počítal do deseti, pak do sta a pořád nic. Slyšel paní Kovaříkovou, jak Kristýnku utěšovala, stále něco opakovala, potichu, pak důrazněji a nakonec se ozval hlásek, na který všichni netrpělivě čekali. Za dveřmi plakala radostí Kristýnka a do toho se ozýval pláč děťátka. Konečně se otevřely dveře a paní Kovaříková držela v náručí plačící uzlíček. „Tak vám gratuluju, princi. Je to panenka jak z růže květ. Hezká po Kristýnce a nebojácná po vás. Jakpak se bude jmenovat?“

Než se stačil Duhový princ nadechnout, z vedlejší místnosti se ozvalo: „No přece Maruška.“

Od té doby na louce spolu hospodařili Duhový princ s Kristýnkou a holčičkou Maruškou. Maruška měla baculaté červené tvářičky, roztomilé růžové prstíčky, na každého se usmívala, sem tam si zaplakala, prostě holčička jak má být. Než usnula, Kristýnka ji nakojila a uložila do postýlky na polštářek s vyšitým motýlkem a barevnými kytičkami.

Motýlek se jmenoval Tymiján. Nebyl to obyčejný motýlek, jak byste si mysleli! Byl to motýl z pohádky. Na hlavě měl zelenou čepičku s bambulkou, červeně olemovanou, tmavohnědý kabátek a na křídlech barevná paví očka. Na nožičkách teplé žluté bačkůrky a na tváři úsměv od ucha k uchu.

Holčička spokojeně oddychovala a naslouchala tichému vyprávění maminky. Jednou jí povídala o mravenečkovi, jindy o žábě Božence, žížale Žanetce, berušce Janince a ježkovi Vojtovi. Po pohádce jí Kristýnka upravila polštář, aby se jí hezky spalo, popřála dobrou noc a krásné sny. Když začala v noci poplakávat, motýl ji něžně pohladil, políbil na čelo a oba pokračovali v blaženém spánku.

Tu noc se Marušce zdálo o motýlkovi, který jí v černém fráčku, bílé košili a kloboučku přinesl kytici rudých, růžových a žlutých růží s poupátky. Hluboce se uklonil a řekl: „Jmenuji se Tymiján a budu tvým kamarádem, ochráncem a pomocníkem. Aby nám nebylo smutno, když se spánek někde zapovídal, budeme si spolu vyprávět a hned nám bude veselo. A protože miminka ještě neumí mluvit, povím ti jedno velké, převeliké tajemství. Je tomu dávno, hodně dávno, když se mi moje prababička z Údolí motýlů svěřila, že když řekneme: ocásek myší, můžeme si spolu povídat a nikdo nás neuslyší. A hned to vyzkoušeli.

„Tak dobrou noc, Maruško,“ řekl tiše motýlek.

Maruška mu odpověděla: „Dobou noc, motýlku, mám tě moc ráda.“

O BERUŠCE JANINCE

Jednou, když Maruška jela

na procházku s maminkou,

zašly chvilku na besedu

za beruškou Janinkou.

Je to velká parádnice,

kabátek má červený,

sedmi černými tečkami

překrásně ozdobený.

Ráno se Kristýnka probudila, otevřela okno a zamávala sluníčku. Trochu se protáhla a zavolala na Janinku, která šla kolem s košíčkem nakoupit k snídani makové a tvarohové koláčky.

„Janinko, odpoledne půjdu s Maruškou na procházku a na chvilku se u vás zastavím.“

Beruška Janinka byla velká parádnice. Nosila červený kabátek se sedmi černými tečkami, černou háčkovanou čepičku a střevíčky na vysokém podpatku, aby vynikly její krásné, dlouhé a štíhlé nohy.

„Tak pojďte, už vás vyhlížím a nemohu se dočkat,“ vítala odpoledne Janinka Kristýnku s kočárkem. Usadily se na lavičku do stínu rozložité koruny lípy. To bylo vůně! Včeličky Marušku obletovaly a obdivovaly, jiné tančily nad kočárkem kolečko a bzučely veselou písničku.

Tancovala žížala na zahrádce polku,

čmelákovi, že jim hrál, dala půlku vdolku.

A nebyly daleko od pravdy. Na zahrádce je slyšela žížala Žanetka, dala do sáčku vdolečky, nasadila si žlutý klobouk, kolem krku ovázala červenou stuhu a šupy dupy za svými kamarádkami.

Kdo šel kolem, ten se zastavil, podíval se do kočárku, pochválil maminku Kristýnku a divil se, jak se má malá Maruška k světu. Občas se Maruška v peřince zavrtěla a zakňourala. To bylo pro Kristýnku znamení, aby ji přebalila a dala napít mlíčka.

Jel kolem mraveneček Vítek s trakařem plným jehličí, nadechl se vůně koblížků, lívanečků a jiných právě z trouby upečených dobrot a slušně pozdravil.

„Počkej mravenečku,“ Janinka poodešla do kuchyně, a když se vrátila, obdarovala ho několika koblížky: „Tady máš něco k zakousnutí za slušné pozdravení.“

Každému koho cestou potkal, vyprávěl o vůni koblížků a než by se jeden nadál, přibyly u domečku berušky kobylka Žofka, žába Boženka, majka Madlenka a Čmelák Čmelda s basou. Vedle cupital jeho bratr Brumek s kytarou, cvrček Jakub s bubnem, majka Madlenka s housličkami a chroust Emil s trubkou. Čmelák rozdal noty, Emil zatroubil tramtarará a pěkná písnička na sebe nedala dlouho čekat. A za ní druhá, třetí, a když spustili Utíkej, Káčo, utíkej, utíkej, honí tě kocour divokej, divokej…, tak to zpívali mladí, staří, někteří tančili, děti skotačily, hrály si na honěnou nebo skákaly panáka.

Janinka připravila pohoštění a potom vyprávěla, jak se měla na dovolené. Měla prý spoustu nápadníků a jeden si jí chtěl odvézt do země, kde sluníčko nezapadá, ptáčci od rána do večera zpívají a všude kolem je barev, až oči přecházejí. Maruška podřimovala, chvíli poslouchala a nakonec pohladila svého kamaráda Tymijána. „Víš, motýlku, dobře, že s ním Janinka nejela. Tady je to stejně nejlepší!“

„Máš pravdu, Maruško. Všude dobře, doma nejlíp.“

Table of Contents

MARUŠKA A MOTÝL TYMIJÁN

VĚNOVÁNÍ

JAK SE NARODILA POHÁDKA

O MOTÝLU TYMIJÁNOVI

O BERUŠCE JANINCE