Paul Hoffman

The last Four Things

Copyright © 2011 by Paul Hoffman

First published in the United Kingdom by Penguin Books Ltd., 2011.

Translation © 2011 by Michal Jedinák

Jacket design © 2011 by Peter Bergting

Slovak edition © 2011, 2012 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-2893-1

Venujem Richardovi Gollnerovi

Dajte mi tucet zdravých, dobre vyvinutých detí a svet podľa mojich pravidiel, v ktorom ich budem vychovávať, a ja vám ručím, že bez ohľadu na ich talent, záľuby, sklony, schopnosti, predurčenie alebo rodokmeň premením ľubovoľné z nich na dopredu zvoleného špecialistu – doktora, právnika, umelca, vedúceho obchodu, či dokonca žobráka a zlodeja.

J. B. Watson, Behaviorizmus, 1930

Bojoval som ako anjel.

Wilfred Owen

Prológ

Predstavte si mladého zabijaka, sotva chlapca, ako leží v úkryte medzi dlhými zelenými listami trstiny, hojne rastúcej pozdĺž brehov riek vo Vallombrose. Striehne tam už veľmi dlho, no trpezlivosť mu nechýba a to, na čo vyčkáva, si cení azda viac než vlastný život. Pri sebe má luk z tisového dreva a šípy s hrotmi z čiernej ocele schopné z dostatočnej blízkosti preniknúť aj cez najdrahšie brnenie. No na to ich dnes nebude potrebovať. Nečaká totiž na lotra, ktorý si zaslúži smrť, ale na vodného vtáka.

Vzduch hustne dymom, keď ponad havraní les preletí labuť. Vtáky zlovestne krákajú, zdá sa im nespravodlivé, že príroda niekomu nadelila toľko krásy.

Labuť pristane na hladine ľahko sťa ťah štetca na plátne maliara. Pláva s eleganciou typickou pre jej druh, hoci sivá voda je dravá...

Povetrie, ktoré požehnala dotykom krídel, pretne šíp ostrý ako nenávisť a minie ju len o niekoľko desiatok centimetrov.

Labuť je v okamihu preč. Mocným záberom nôh s plávacími blanami sa na belostných perutiach vznesie nad rieku a odlieta do bezpečia. Mladý muž sa postaví a hľadí za unikajúcim vtákom.

„Nabudúce ťa dostanem, ty zradná pobehlica!“ zakričí a odhodí luk, jediný z nástrojov smrti (okrem noža, meča, lakťa a zubov), s ktorým nevie bohvieako narábať, no predsa iba ten mu dáva nádej na vyliečenie zlomeného srdca. Lenže aj keď je to všetko iba sen, ani v spánku nevie zo vzdialenosti dvadsiatich metrov zasiahnuť dvere stodoly.

Chlapec sa prebudí a dlho ho sužujú čierne myšlienky. Skutočný život je na jatrenie rán štvancov opatrný, ale nočné mory sa beztrestne vysmievajú aj najväčším z postrachov okolia – a Thomas Cale k nim nepochybne patrí.

Napokon znova zaspí. Sníva sa mu o brehoch Vallombrosy vystlaných jesenným lístím a o mohutných bielych krídlach rozrážajúcich vzduch.

1

Balada o Thomasovi Caleovi, Anjelovi smrti, je druhá najhoršia báseň, ktorá kedy uzrela svetlo sveta v Úrade pre šírenie viery Obeseného spasiteľa. Táto inštitúcia sa natoľko preslávila zručnosťou v spriadaní a rozširovaní hrubých neprávd, že fráza „klamať ako mních“ prešla aj do ľudového jazyka.

Kniha štyridsiata siedma: Spor

Zobuď sa! Už Slnko na lyžici rána

odhaľuje mocnú ľavú ruku Pána!

Volajú ho Cale a rameno má silné,

ako anjel smrti koná neomylne.

Išiel hľadať strojcov pápežovej vraždy,

po lane sa spustil, nech si myslí každý,

že sa mu už hnusí tá svätyňa božská,

že zvysoka kašle na mentora Bosca,

páči sa mu už len voľnosť sveta svieža,

no to všetko spravil iba pre pápeža.

Memphis Sodoma je, ba i Gomora,

princeznú tam zachránil, no hovoria,

že tá „panna“ z cesty smilstvom zvádzala ho,

a keď odmietol ju, štvala naňho vrahov.

Chcel pápežský stolec otec tejto štetky,

a robil, čo mohol, nedbal na prostriedky.

Na Silburskom vrchu stratil svoje vojsko,

v bitke zdolali ho Princeps, Cale a Bosco,

o Memphiskú ríšu prišiel s mysľou lichou,

Bosco a Cale šli zas povzbudzovať mníchov,

nech kacírov vraždia, zbavia krásy telá,

modli sa za slávu nášho Spasiteľa!

Je všeobecne známe, že skutočné udalosti prechádzajú do histórie a deformujú sa v závislosti od miery zaujatosti osoby, ktorá ich zaznamenáva. Z dejín sa postupne stávajú legendy, fakty strácajú ostré kontúry aj napriek úsiliu rozprávačov – tých je čoraz viac a ich tvrdenia sú neraz vo vzájomnom rozpore. Napokon, o stovky rokov neskôr, sa všetky dobré i zlé úmysly, všetky lži aj pravda spoja do mýtu, v ktorom môže byť čokoľvek skutočnosť alebo výmysel. V konečnom dôsledku na tom už aj tak nezáleží. No pravda je taká, že mnohé udalosti sa odklonia od faktov takmer vzápätí po tom, čo sa odohrali: sotva sa skončia, už sa ponárajú do mýtického oparu. Napríklad vyššie uvedený básnický paškvil vznikol v priebehu dvoch mesiacov od skutkov, ktoré sa tak diletantsky pokúša zvečniť. Pozrime sa na tie nezmysly verš po verši.

Thomasa Calea priviedli do hrôzostrašného útulku Obeseného spasiteľa vo veku troch alebo štyroch rokov (nikto to presne nevedel a nikoho to ani netrápilo). Chlapca si okamžite všimol spasiteľ Bosco, kňaz jedného z najortodoxnejších náboženstiev. V básni sa jeho meno spomína hneď trikrát, pretože práve tento muž sa pričinil o jej vznik. Nebolo by však správne domnievať sa, že dôvodom bolo čosi také primitívne ako ľudská márnivosť či ctižiadosť.

Spasitelia boli vychýrení nemilosrdným postojom k hriešnej podstate ľudstva, no ešte väčšmi svojou snahou presadzovať tento postoj prostredníctvom vojenských výbojov na čele s vlastnými kňazmi – väčšina z nich sa učila bojovať, nie zostavovať kázne. Tí najinteligentnejší a najpobožnejší (pojem „pobožnosť“ bol pre spasiteľov dosť nejasný) zodpovedali za zavedenie správnej viery a dohľad nad množstvom dobytých a konvertovaných štátov. Ostatní slúžili v ozbrojenom krídle jedinej skutočnej viery s názvom ofenzíva, boli vychovávaní a často zomierali (tí šťastnejší, zvyklo sa žartovať) v početných náboženských kasárňach, z ktorých najväčšia bol útulok. Práve tu si Bosco vybral Calea za žiaka, čo bola výsada, akú prežilo iba nadľudsky silné dieťa. Keď dosiahol vek štrnásť (alebo pätnásť) rokov, bol z neho chladný vypočítavý výrastok, ktorého by nik nechcel stretnúť v tmavej uličke. Pri živote ho podľa všetkého držali iba dve veci: hlboká nenávisť k Boscovi a ľahostajnosť ku všetkým ostatným. No Caleovo nešťastie sa malo ešte zhoršiť, keď v nesprávnom čase otvoril nesprávne dvere a prichytil majstra disciplíny, spasiteľa Picarba, ako pitve živé mladé dievča a to isté sa chystá urobiť ešte s jedným. Cale si vybral život pred súcitom a hrôzou, dvere potichu zatvoril a odišiel. No pohľad v očiach dievčaťa odsúdeného na krutú smrť rozrezaním zaživa ho v okamihu šialenstva, ktoré bude podľa vlastných slov navždy ľutovať, prinútil vrátiť sa a zabiť asi desiateho najdôležitejšieho muža po pápežovi. Z toho, čo už o spasiteľoch viete, si ľahko domyslíte, aký osud chlapca čakal – nepochybne plný bolesti a príšerných výkrikov.

Keby bol útek z útulku jednoduchý, Cale by už dávno zdúchol. A hoci tak napokon urobil pomocou lana, ako tvrdí absurdná Balada o Thomasovi Caleovi, pokus o zavraždenie pápeža s tým nemal nič spoločné – bol to len ďalší Boscov úskok, aby zamaskoval útek chovanca, ktorého chcel získať späť, aj keď Boscov dôvod nijako nesúvisel s drastickým a odporným konaním majstra Picarba. V básni chýba zmienka o tom, že Calea sprevádzali traja spoločníci: dievča, ktoré zachránil, Henri Zahmlievač, jediný chlapec v útulku, ktorého prítomnosť znášal, a Kleist, ktorý sa však naňho ako všetci ostatní díval s podozrením a odporom.

Hoci Caleova bystrosť nadobudnutá dlhoročným tréningom im pomáhala vyhýbať sa prenasledovateľom, vrodená smola spôsobila, že štvorica narazila na hliadku jazdy Materazziovcov z Memphisu, význačného mesta bohatšieho a rozmanitejšieho než Paríž, Babylon či Sodoma (ďalší z mála odkazov v balade s náznakom pravdivosti). V Memphise upútali pozornosť veľkého kancelára Viponda a jeho nespoľahlivého nevlastného brata IdrisPukka, ktorý si Calea z dôvodov nejasných aj jemu samému obľúbil a preukázal mu niečo, čo chlapec dovtedy nezažil – štipku láskavosti.

Ibaže na získanie Caleovej dôvery vľúdnosť zďaleka nestačila. Mládenec si pre podozrievavosť a nepriateľské správanie čoskoro vyslúžil odpor takmer každého, koho stretol: od Conna, zázračného dieťaťa klanu Materazziovcov, až po nádhernú Arbell Materazziovú. Labutia šija, ako ju zvyčajne oslovovali (nie náhodou je objektom nenávisti vražedného sna na začiatku nášho príbehu labuť), bola dcérou muža ovládajúceho materazziovskú ríšu s takou rozlohou, že nad ňou nikdy nezapadalo slnko. Bosco chcel Caleovu agresivitu využiť pre vlastné ciele a nikdy by mu nedovolil použiť ju tam, kde by sa mu mohla stať osudnou. Chlapec sa do nedosiahnuteľnej krásavice zaľúbil aj napriek tomu, že Arbell Materazziová ho neznášala. Pokladala ho za surovca aj potom – alebo najmä potom –, čo jej počas nemilosrdného a smrtiaceho výbuchu násilia zachránil život (aj keď jeho nepriatelia tvrdili, že to bol iba prejav chvastúnstva). Kleistove ponosy, že kamkoľvek Cale vkročí, tam onedlho vystroja pohreb, zobral vážne najmä IdrisPukke, očitý svedok Arbellinej vražedne chladnej záchrany. Protiklady sa u mladých ľudí zavše priťahujú a v tomto prípade sa dostali do balady v podobe zmienky o pokuse Labutej šije zviesť Calea. Lenže ak za súčasť zvádzania považujeme presviedčanie zdráhajúceho sa človeka, potom k nijakému nedošlo, nehovoriac o tom, že Cale z úst ani raz nevypustil slovíčko nie. Arbell naňho určite nenajala zabijakov. Keď si Kleist neskôr prečítal báseň, žartom poznamenal, že to nemusela robiť, pretože sa našlo dosť ľudí, ktorí by ho ochotne zavraždili aj bez nároku na odmenu.

Rovnako nehodnoverné je tvrdenie, že Arbellin otec čo i len v náznaku uvažoval o napadnutí spasiteľov. Ten útok si vymyslel Bosco s úmyslom poskytnúť svojim predstaveným zámienku na rozpútanie vojny, ktorá mala v skutočnosti jediný cieľ: vrátiť Calea do útulku. Zákon nepredvídateľnosti však spôsobil, že Boscova chorobami sužovaná armáda pod velením spasiteľa Princepsa sa ocitla v pasci na Silburskom vrchu zoči-voči desaťnásobnej presile Materazziovcov. Strhla sa bitka a Cale (ktorý z príliš komplikovaných dôvodov, aby sme to tu vysvetľovali, poskytol plán útoku obom armádam) sa iba bezmocne prizeral, ako zmes nešťastia, zmätku, pochabosti a neschopnosti koordinovať útok a bojovať v mazľavom blate vyústila do jedného z najzdrvujúcejších zvratov v dejinách vojenských konfliktov.

Bosco na vlastný úžas pokoril Memphis a získal všetky bohatstvá sveta, len nie to, po ktoré ta prišiel – Thomasa Calea. Lenže spasiteľ udržiaval dlhodobé kontakty so sivou eminenciou Memphisu, obchodníkom, kšeftárom a kupliarom Zajacom Mačičkou. Zajac vedel, že Caleovo neskúsené srdce patrí prekrásnej Arbell, a taktiež vyňuchal, že jej vášnivá slabosť pre nezvyčajného mládenca pomaly vyhasína – z nádhernej labute sa vykľul pekný vtáčik, žartoval Mačička. Tým lepšie pre Bosca, lebo jeho muži dievča uväznili. Len čo spasiteľ vstúpil do Memphisu, využil bohaté znalosti ľudskej duše – princezná, akokoľvek inteligentná, sa mu nemohla rovnať – a presvedčil ju, že sa musí vzdať svojej lásky, inak zničí celé mesto. Zároveň jej prisľúbil, zhodou okolností celkom úprimne, že Caleovi neublíži. A tak ho dievča zradilo, ak to možno nazvať zradou, hoci ťažko povedať, ako sa s tým vyrovnávalo jej svedomie. Cale sa vzdal pod podmienkou, že Henriho Zahmlievača a Kleista prepustia, a ocitne sa v rukách muža, ktorého nadovšetko nenávidel, zradený ženou, ktorú nadovšetko miloval.

To nás privádza k posledným zavádzajúcim veršom Balady o Thomasovi Caleovi, kde náš hrdina odchádza do pustatiny so srdcom zvieraným dvoma nenávistnými pocitmi: voči kedysi milovanej dievčine a voči mužovi, od ktorého sa o sebe práve dozvedel čosi, z čoho sa mu zakrútila hlava. Bosco chlapca vyzval, aby sa prestal ľutovať, pretože nie je človekom, ktorého možno milovať či zradiť, ale Anjelom smrti – ako nás po celý čas uisťovala balada. Nastal čas, aby sa pustil do napĺňania Božieho poslania.

Všetko, čo nasleduje ďalej, je čistá pravda.

Na svete sú vyššie hory ako Tigrí vrch, aj náročnejšie na výstup, šplhajú sa do nebies a križujú ich také zradné rokliny, že pri pohľade do nich sa roztrasie duša každého smrteľníka. No žiadna z nich nie je impozantnejšia, nepovznáša viac ducha a nevyvoláva väčší úžas nad svojou osamelou vznešenosťou. Obrovský kužeľovitý tvar Tigrieho vrchu vyrastá z Thametickej planiny, ktorá ho z väčšej časti obklopuje a rozprestiera sa do veľkej diaľky, jeho majestátna symetria pôsobí zo vzdialenosti osemdesiatich kilometrov ako dielo ľudských rúk. Ibaže dosiaľ sa nenarodil človek, ktorý by dokázal niečo také veľkolepé vybudovať. Prírode sa nevyrovnali ani takí márnomyseľní velikáni ako Achnaton či Ozymandias. Až pri pohľade zblízka vidieť, aký gigantický je Tigrí vrch – stotisíckrát väčší ako Lincolnova pyramída. Nie je ťažké pochopiť, prečo ho v mnohých náboženstvách považovali za miesto, odkiaľ Boh prehovoril k ľuďom. Na vrchole Tigrieho vrchu prevzal Mojžiš kamenné dosky so šesťstotrinástimi prikázaniami. Tu Jefte z Gileádu, výmenou za víťazstvo nad Amónčanmi a treba povedať, že len veľmi neochotne, podrezal na oltári hrdlo svojej jedinej dcére po tom, čo prisľúbil Pánovi obetovať prvého živého tvora, ktorý ho po návrate domov privíta. Dcéra s ním odišla dobrovoľne a zúfalý Jefte do poslednej chvíle dúfal v jej omilostenie. Čakal, kedy sa ozve hlas anjelského posla, prísny, no milosrdný, a oznámi mu, že to bol iba test jeho viery. Lenže Jefte sa z Tigrieho vrchu vrátil sám. A bolo to tiež tu, na Veľkom výbežku pod hranicou večného snehu, kde diabol na Pánov podnet ponúkol Obesenému spasiteľovi celý svet pod nimi.

Naopak Montagnardi, kmeň, ktorý viera málo trápila a ktorý Tigrí vrch ovládal vyše osemdesiat rokov, ho nazývali Veľký semenník. Cale, stúpajúc spoločne s majstrom stratégom Boscom a tridsiatimi strážcami po úpätí hory, hútal, prečo ho Montagnardi tak pomenovali.

Nazvať Caleovu náladu mrzutou by bolo prehnane mierne. V žiadnom živom či mŕtvom jazyku neexistuje slovo, ktoré by vyjadrilo zmätok v jeho srdci, nenávisť pri pomyslení na návrat do útulku, a trpký hnev nad zradou Arbell Materazziovej, známej ako Labutej šije, ktorej krása a pôvab hovorili za všetko – načo opisovať pružnosť jej dlhých nôh, osí driek či krivku ňadier (neboli len hrdo vztýčené, ale priam prehnane pyšné). Ozajstná labuť v ľudskej podobe. Chlapec si donekonečna predstavoval, ako jej vykrúca útlu šiju, hneď nato ju zázračne oživí a znova zavraždí – tentoraz s hlasitým prasknutím stavca, vzápätí pomalým škrtením, potom hádam vyrezaním srdca a jeho spálením, načo popol poriadne rozhrabe, aby mal istotu, že je po ňom.

Za dva týždne odkedy opustili Memphis, neotvoril ústa, neopýtal sa ani na to, prečo uprostred Chrastavín odrazu odbočili a vydali sa smerom od útulku. Bosco sa po dôkladnom zvážení rozhodol, že bude lepšie, ak nechá bývalého chovanca na pokoji, aby osamote potlačil svoj hnev. Podcenil však Caleovu výdrž, a tak napokon mlčanie prerušil.

„Ideme na Tigrí vrch,“ povedal spasiteľ ticho, takmer vľúdne. „Chcem ti niečo ukázať.“

Zdalo by sa, že človek so srdcom plným nenávisti voči jednej osobe nebude mať dostatok síl cítiť rovnakú zlobu k inej. Čiastočne to bola pravda, no keď išlo o nepriateľstvo, Caleovo srdce sa nafúklo: zúrivosť voči Boscovi sa len ako uhlík odkotúľala z ohniska, aby kedykoľvek znova vzbĺkla. No Cale si napriek hnevu, čo v ňom blčal, nemohol nevšimnúť nepochopiteľnú zmenu v Boscovom postoji. Majster stratég sa k nemu odmalička správal ako k špinavej handre – bol vytrvalý, nemilosrdný, bezcitný, krutý, nikdy nepoľavil a nedožičil chlapcovi oddych. Deň čo deň, rok čo rok ho trápil a mučil, učil a trestal, trestal a učil, až sa zdalo, že v tom nie je žiadny rozdiel. No teraz z neho vyžarovala iba zdržanlivosť, jemnosť a čosi ako neha. Čo sa to s ním stalo? Cale nenachádzal odpoveď ani vo chvíľach, keď načas poľavil vo vražedných fantáziách s Arbell Materazziovou (bil ju na smrť palicou, lámal ju na kolese, za búrlivých ovácií ju topil v horskom plese). Cale si aj napriek rozporuplným pocitom všímal terén, po ktorom kráčali, a tak napokon rozlúštil záhadu čudného pomenovania pohoria, hoci vzhľadom na pochmúrnu náladu ho to príliš nepobavilo. Teraz už chápal, prečo Montagnardi nazvali horu Veľkým semenníkom. Hladké línie Tigrieho vrchu sa zblízka premenili na hlboko zbrázdený povrch, ryhy smerovali nadol k vode, ktorá ich sformovala, no takisto do bokov a naprieč krajinou, skrúcali sa a na miestach, kde bola skala najtvrdšia, sa zavše obracali naspäť. Cale si pripadal ako drobulinká blcha pokúšajúca sa prejsť po vajciach najväčšieho obra.

Napredovať týmto neprehľadným, aj keď nie veľmi strmým bludiskom, by bolo nesmierne namáhavé, nebyť úzkej cesty vybudovanej Montagnardmi, vinúcej sa ponad brázdy, početné zasypané rokliny a prielomy. Nepostavili ju, aby vrch zámerne znesvätili, ale kvôli ľahšiemu prístupu k ložiskám soli v strede svahu. Za osemdesiat rokov, počas ktorých Montagnardi Tigrí vrch okupovali, vyhĺbili v ňom rozsiahlu sieť tunelov. Či ich úmysly boli čisté, alebo nie, keď sa spasitelia po dlhotrvajúcich náboženských i občianskych vojnách vrchu opäť zmocnili, odplatili sa Montagnardom za hanobenie posvätného miesta tým, že ich vyhubili do posledného muža, ženy aj dieťaťa.

Za Veľkým semenníkom úbočie znova mierne stúpalo. Aj keď bol Tigrí vrch vysoký, dal sa ľahko zdolať. Na rovnejšom teréne sa nachádzalo množstvo neveľkých dier, pustnúcich vchodov do soľných jaskýň siahajúcich do hĺbky desať až tridsať metrov. Calea aj napriek zlej nálade a mlčanlivosti zaujali fascinujúce črty uctievanej krajiny. Chýbali tu síce veľké trhliny a nebezpečné útesy, no cesta bola čoraz neschodnejšia, až museli zoskočiť z koní a po drsnejších, náročnejších úsekoch zvieratá prevádzali. Napokon došli k úzkemu priesmyku so strmými skalnatými stenami po oboch stranách.

Bosco prikázal mužom postaviť tábor, aj keď bolo iba krátko popoludní, potom sa obrátil ku Caleovi a po druhý raz ho priamo oslovil.

„Oni tu zostanú, ale my pôjdeme ďalej. Chcem, aby si sa na niečo pozrel. Ale najskôr by som si rád vyjasnil jednu vec: jediná spiatočná cesta vedie cez tento priesmyk. Ak sa sem vrátiš bezo mňa, vieš, čo bude nasledovať.“

S týmto jemným varovaním spasiteľ vykročil do priesmyku a Cale za ním. Chlapec si od bývalého majstra udržiaval približne desaťmetrový odstup. Po polhodine lezenia prišli k výbežku vysokému zhruba šesť metrov. Z jednej strany sa krčil jednoduchý, ale pôsobivý kamenný oltár.

„Na tomto mieste splnil Jefte sľub Pánovi a obetoval mu svoju jedinú dcéru.“ Boscov hlas znel zvláštne, bez stopy úcty.

„A tamtá škvrna je určite jej krv,“ ukázal Cale posmešne. „Musela byť veľmi hustá, keď ju vidieť aj tisíc rokov po tom, čo ju preliala.“

„S Božou pomocou je možné všetko.“ Chvíľu hľadeli jeden na druhého, potom spasiteľ pokračoval: „Nikto presne nevie, kde ju zabil. Oltár tu postavili pre veriacich. Niektorí vyvolení sem prichádzajú na Zlý piatok. Deň po ich návšteve maliar pretrie škvrnu, aby do budúceho roka trocha vybledla a vyzerala autenticky.“

„Takže je to lož.“

„Čo je pravda?“ opýtal sa spasiteľ, nečakajúc na odpoveď.

O dve hodiny boli necelých päťsto metrov pod hranicou večného snehu. Zostávalo im zdolať posledný strmý úsek a postavia sa zoči-voči samému Bohu. Lenže Bosco sa zvrtol a vykročil okolo vrchu rovnobežne so snehom. V riedkom vzduchu postupovali namáhavejšie, chôdza ich stála viac síl ako šplhanie v nižších polohách. Calea rozbolela hlava. Bosco sa mu na chvíľu stratil za malým zrázom, a keď ho chlapec dobehol, len-len že do spasiteľa nenarazil. Bosco stál na mieste a upieral pohľad na skalu trčiacu z hory ako kus nedokončeného mosta.

„Toto je Veľký výčnelok, kde satan pokúšal Obeseného spasiteľa a ponúkal mu vládu nad svetom.“ Bosco sa obrátil ku Caleovi. „Chcem, aby si ta so mnou išiel,“ namieril prst na hrot vystupujúcej skaly.

„Až po vás.“

Bosco sa usmial. „Môj život je v tvojich rukách a tvoj zasa v mojich.“

„Nie celkom,“ odvetil Cale, „keďže dolu na mňa čaká tridsať strážcov so srdcami plnými nenávisti.“

„Ako chceš. No hádam si nemyslíš, že by som sem meral cestu iba preto, aby som ťa zhodil do priepasti?“

„Je mi jedno, aké sú vaše úmysly.“

V minulosti by ho spasiteľ za taký tón zmlátil do bezvedomia a chlapec by sa nebránil. Cale si znovu uvedomil, aká veľká zmena nastala počas niekoľkých mesiacov v ich vzájomnom vzťahu.

„Čo sa stane, ak odmietnem?“

„Nemôžem ťa do toho nútiť a ani sa o to nepokúsim.“

„Ale prikážete strážam, aby ma zabili.“

„Budem úprimný – nie. No akokoľvek ma nenávidíš – a ver mi, že mi to spôsobuje nesmiernu bolesť –, určite si už pochopil, že nás dvoch spája nezničiteľné puto. Ak ma pamäť neklame, niečo podobné si odkázal Arbell Materazziovej, keď sme odchádzali z Memphisu.“

Ak si Bosco uvedomoval, ako málo chýbalo, aby mu Cale zlomil väz, nedal to na sebe poznať. No šírilo sa od neho nepochopiteľné napätie človeka, ktorý si veľmi želá, aby mu verili a chápali ho, a tiež strach, že sa tak nestane. „A okrem toho,“ dodal spasiteľ, „mám informácie o tvojich rodičoch.“ S tými slovami vykročil po drsnom žulovom povrchu Veľkého výbežku. Cale ako vrastený do zeme upieral pohľad za vzďaľujúcim sa mužom. Nie je ľahké vžiť sa do chlapcových pocitov. Zmienka o matke a otcovi v ňom vyvolala podobnú reakciu ako predstava vody u človeka strateného uprostred púšte. Čo by si smädný pomysel, keby mu povedali, že za najbližšou dunou nájde studňu? Cale vystúpil na skalu oveľa opatrnejšie ako Bosco – nemal strach z výšok, ale ani ich nemiloval. Pozerať sa na výbežok a kráčať po ňom boli dve rôzne veci. Keď podišiel k Boscovi, bývalý majster ustúpil nabok s rovnakou istotou, akoby stál na cvičisku za múrmi útulku, a naznačil chlapcovi, aby sa postavil vedľa neho, iba niekoľko centimetrov od bezodnej prázdnoty pod nimi.

Cale sa rozhliadol a videlo sa mu, že visí vo vzduchu. Srdce mu búšilo, v očiach sa mu zračil úžas; kam dovidel, rozprestierala sa nekonečná modrá obloha a v oblúku trblietavého purpurového oparu sa spájala s dožlta sfarbenou zemou. Mal pocit, akoby hľadel na celý svet, nielen na úsek dlhý približne osemdesiat kilometrov. Kým Cale vstrebával rozľahlý priestor pred nimi, Bosco mlčal. Napokon k nemu chlapec obrátil tvár.

„Počúvam.“

„Najprv tvoji rodičia. Dostali sa ku mne chýry...“ na okamih sa odmlčal. „Chýry z Memphisu... Objavili sa krátko po tom, čo si zabil Solomana Solomona.“

„Dostal, čo si zaslúžil, na rozdiel od mužov, ktorých som zniesol zo sveta na váš príkaz.“ Zo všetkých nepríjemných spomienok na život v útulku bola táto najhoršia. Bosco bol natoľko presvedčený o božskom pôvode Caleovho daru, že nepremýšľal, aké traumatické následky zanechá na psychike dvanásť- či trinásťročného chlapca, hoci dostatočne zručného a bezcitného, boj na život a na smrť s tuctom skúsených, i keď naničhodných mužov.

„Srdce mi bilo až v krku, kedykoľvek si sa ocitol v nebezpečenstve.“ Nebola to celkom lož. Spasiteľ sa spočiatku nadchýnal krvavým svedectvom chlapcovho talentu na vraždenie. Znamenitý výkon sa nedal vysvetliť inak než Božím zásahom. Lenže po smrti šiesteho muža si Bosco uvedomil, že Bohu by sa mohla jeho túžba po dôkaze znepáčiť. Čo ak sa rozhodne toľkú opovážlivosť potrestať a dovolí zvyšným mužom, aby Calea zranili? Až vlastná trúfalosť v ňom prebudila strach o chlapca a prinútila ho zastaviť krviprelievanie.

Iba ohromenie, nie rozvaha, zabránili Caleovi v tom, aby majstra stratéga zhodil zo skaly. Muž, ktorý ho mlátil pre čokoľvek, čo mu vnukla zloba, a veľakrát úplne bezdôvodne, ho odrazu presviedčal, že si oňho po celý čas robil starosti, a navyše tónom, ktorým by roztopil aj srdce z ľadu. Lenže Caleovo srdce bolo tvrdšie ako kremeň. Bosca nechal nažive len preto, lebo jeho zvedavosť bola silnejšia než nenávisť. A navyše – pri vstupe do priesmyku striehlo tridsať zloduchov.

„Povedzte mi o tých chýroch.“

„Po Solomonovej smrti sa roznieslo, že keď ťa spasitelia ako dieťa uniesli, patril si do rodiny v priamom príbuzenskom vzťahu s memphiským dóžom – teda že si Materazzi, a nie hocijaký.“ Môže byť ticho šokované? Keby ste stáli s tými dvoma na Veľkom výbežku, uverili by ste tomu.

Cale ledva zo seba potichu vytisol: „Je to pravda?“

„Ani náhodou,“ odvetil Bosco po krátkej odmlke. „Tvoji rodičia boli negramotní, bezvýznamní sedliaci.“

„Zabili ste ich?“

„Nie. Veľmi ochotne ťa predali za šesták.“

Cale vyprskol do smiechu. Spasiteľa to zaskočilo.

„Čakal som, že budeš sklamaný, lebo nepatríš k Materazziovcom, no teba namiesto toho pobavilo, že ťa vymenili za mizerný šesták?“

„Na čom sa smejem, nie je vaša starosť. Prečo sme sem prišli?“

Bosco sa znova zahľadel na šíru pláň hlboko pod nimi.

„Keď sa Boh rozhodol stvoriť ľudstvo, použil rebro zo svojho prvého veľkého diela, z anjela menom Satan. Na satanovu kosť nalepil hlinu a vyformoval človeka. Satan, nespokojný s tým, že Boh ho v spánku bez opýtania pripravil o rebro, sa Pánovi vzoprel a ten ho zato zvrhol z nebies. Boh sa však nad ľudstvom zmiloval, a pretože pochybil, keď ho vytvoril z kosti zradného sluhu, zoslal na zem prorokov, aby zachránili človečenstvo pred jeho podstatou, dúfajúc, že v ňom prebudia všetko dobré. Napokon k nám v zúfalstve zoslal aj vlastného syna.“ Bosco sa mierne pootočil, v tvári mal údiv, oči plné sĺz. „Ale ľudia ho obesili.“

Potom sa opäť odmlčal. „Pán tisíc rokov dumal nad tou strašnou ranou,“ pokračoval po chvíli. „A keďže je to milujúci Boh, myslel na všetko, čo je v človeku dobré, ale zakaždým narazil na priepastný rozdiel medzi tým, čo je Božské, a tým, čo pochádza z diabla.“

Bosco sa zahľadel na krajinu. Keď znova prehovoril, hlas mal ešte mäkší a rozvážnejší.

„Ľudské srdce je malý orgán, no túži po veľkých veciach. Pes by sa z neho nenajedol, ale svet mu nie je dosť veľký. Človek neušetrí nič živé; zabíja, aby sa nasýtil, zabíja, aby sa ošatil, zabíja, aby sa ozdobil, zabíja v útoku i v obrane, zabíja v úsilí ovládnuť umenie zabíjať, ale aj pre zábavu, zabíja preto, aby zabíjal. Jahňaťu vytrhne vnútornosti a vyrobí z nich struny na harfu; vlkovi tesáky, aby nimi vyrýval svoje umelecké diela; slonovi kly, aby z nich vytvoril hračku pre dieťa.“

Spasiteľ sa znova obrátil ku Caleovi, v očiach mu žiarila láska a nádej zbožňujúceho rodiča naplneného zúfalou túžbou, aby ho osoba, ktorú miluje najviac na svete, pochopila.

„A kto zničí toho, čo hubí všetkých ostatných? Ty. Tvojím poslaním je smrť ľudstva. Zem premeníš na obrovský oltár, na ktorom obetuješ všetko živé bez výnimky, bez zľutovania a zaváhania, až kým všetko nevymažeš zo sveta, nevyhladíš zlo a nezabiješ smrť samu.“

Bosco sa s pochopením na Calea usmial.

„Možno sa pýtaš, prečo by si mal vykonať takú strašnú vec. Odpoveď je, pretože to máš v povahe. Ty nie si človek, ale stelesnenie Božieho hnevu. Je v tebe dosť ľudskosti na to, aby si si želal byť iným, než si. Chceš milovať, túžiš prejavovať láskavosť, byť milosrdný... No hlboko v srdci vieš, že nič z toho ti nie je vlastné. Ľudia ťa preto nenávidia a čím viac ich miluješ, tým väčšmi sa ťa boja. Aj to dievča, čo ťa zradilo, a rovnako ťa budú zrádzať ďalší, kým budeš živý. Si vlk, ktorý predstiera, že je baránok.

Kde by sa v tebe inak vzalo toľké nadanie pre mrzačenie a smrť? Zabíjaš s takou ľahkosťou, ako iní dýchajú. Prišiel si do najväčšieho mesta na svete, no aj napriek najlepším úmyslom si za sebou po šiestich mesiacoch zanechal iba jeho ruiny. Neprinášaš pohromy, lebo ty sám si pohroma. Či sa ti to páči, alebo nie, si Skazonos, Anjel smrti. Ak s tým nesúhlasíš, zvykaj si na to, že kamkoľvek vkročíš, všetci budú tebou opovrhovať a pokúsia sa ťa zabiť, aj keď sami nebudú poznať dôvod. Poď so mnou, nasleduj ma, Cale, a keď dokončíš svoju prácu a všetko živé bude po smrti, vrátiš sa na toto miesto a vystúpiš na nebesia. Iba tak dosiahneš pokoj. Sľubujem.“

Po troch hodinách chôdze sa vrátili k čakajúcim spasiteľom a Bosco dlho do noci vykladal zamĺknutému chlapcovi:

„Vieš, prečo Boh stvoril človeka?“

Cale okamžite spoznal citát z katechizmu Obeseného spasiteľa. No aj tak iba mechanicky odrecitoval: „Stvoril nás, aby sme ho spoznali a milovali.“

„Myslíš si, že odviedol dobrú prácu?“

„Skúsenosti mi hovoria, že nie,“ odvetil Cale, „ale možno som len nemal šťastie.“

„No tvoje skúsenosti sa za posledných osem mesiacov podstatne prehĺbili. Boh očividne požehnal tvoj útek a všetko nezvyčajné, čo sa ti prihodilo, udialo sa práve preto, aby si našiel odpoveď na moju otázku. Kráčal si bok po boku s mocnými i dobrými tohto sveta, spoznal si lásku vo všetkých podobách, vykonal si veľkolepé skutky a odplatili ti ich neopísateľnou zradou.“

Bosco vymenoval presne to, v čo mladý muž veril: pravda a sebaľútosť sa spájali do harmonického celku.

„Na vlastnej koži si spoznal to, čo mnohí ľudia vedia už dávno,“ pokračoval spasiteľ. „Človek človeku je vlkom.“

„V poslednom čase som stretol veľa pokrytcov,“ odvetil Cale. „Teraz už viem, že ich je na svete plno.“

„Predpokladám, že narážaš na mňa,“ poznamenal Bosco bez urážky. „Mal by si mi to však vysvetliť.“

„Ako mi môžete hľadieť do očí a nehanebne pritom tárať o zrade?“

„Stále ti nerozumiem. Predstav si, že by som ťa nechal v rukách tých dobrých ľudí ochotných predať ťa za šesták. Od chvíle, keď by si sa prvýkrát postavil na nohy, dennodenne by si pätnásť hodín kráčal za pluhom s výhľadom na konský zadok. Bol by z teba nevzdelaný hlupák a možno by si už ani nežil. Bol by si nikto.“

„Boh je milosrdný. A okrem toho som podľa vás výnimočný.“

„Mnohí ľudia sa narodia výnimoční. Slovami Obeseného spasiteľa: Nejeden kvietok rastie v kráse nevidený a jeho pôvab ocení iba púštny vietor.“

Cale sa rozosmial. „Kvietok? Namojdušu, som krajší a pôvabnejší, ako sa na prvý pohľad zdá.“

„Iste, znie to príliš poeticky, preto sa vyjadrím zreteľnejšie: narodil si sa, aby si sa brodil krvavou riekou k Božiemu trónu. Je veľa povolaných, ale málo vyvolených. Ja som si vybral teba a dal som ti silu stať sa vykonávateľom sľúbeného konca.“

„Uvedomujete si, že rozprávate ako pomätenec?“

„Pravdaže. Zakaždým, keď sa ma zmocnili pochybnosti, zvažoval som svoj triezvy úsudok.“ Usmial sa s bizarne očarujúcim výrazom vedomia vlastnej jedinečnosti.

„A na čo ste prišli?“

„Zamýšľal som sa nad človekom – aké chybné sú jeho pohnútky, aké obmedzené jeho možnosti, aký odpudivý je jeho vzhľad a pohyby. V ľudskom konaní poznať stopy diabla, chápanie človeka je na úrovni dobytka. Toto že je pán sveta? Koruna tvorstva? Pre mňa je to iba odpad!“ Zdalo sa, že spasiteľ sa dal uniesť, no vtom na Calea uprel prenikavý pohľad.

„Vari so mnou nesúhlasíš?“

Chlapec neodpovedal.

„Skús na okamih zabudnúť, ako veľmi ma nenávidíš, a pouvažuj o svojich skúsenostiach. Si hlboko v srdci presvedčený, že sa mýlim?“

Opäť nastalo dlhé ticho.

„Povedzte mi viac,“ vyzval Cale spasiteľa.

„Nie je to prvý raz, čo chce Pán potrestať človeka za jeho zlyhanie. Hoci to nie je veľmi známe, ľudia žili na zemi už pred Adamom, no Boh na nich zoslal veľkú potopu, utopil v nej celý svet a začal odznova.“

„Zničil všetko?“

„Do posledného stebla trávy.“

„Znie to jednoducho. Prečo to nezopakuje?“

„Ľudí je priveľa, vody nedostatok. Burina sa rozmnožila.“

„Verí niečomu z toho pápež?“

„Nie celkom. Ale čo rozviažeš na zemi, bude rozviazané v nebi,“ zacitoval Bosco.

„Tomu nerozum... Aha, už chápem.“ Cale sa zamyslel. „Zabijete pápeža a zaujmete jeho miesto.“

„Keby som ťa nepoznal, považoval by som ťa skôr za diabla než za anjela. Naozaj veríš, že možno zabiť pápeža vymenovaného samým Bohom bez toho, aby sa vrah odsúdil na večné zatratenie?“

„Asi nie.“

Nejaký čas sedeli mlčky, Bosco čakal, kedy ho Cale požiada o vysvetlenie. Chlapec to však vytušil, no napriek zvedavosti to potešenie spasiteľovi nedožičil.

„Pápež nie je vo svojej koži,“ prehovoril Bosco.

„A v čej?“ začudoval sa Cale, pretože ten výraz ešte nikdy nepočul.

„Znamená to, že sa necíti dobre. Je to starý muž a trpí chorobou mysle – oslabuje ho a postupne sa zhoršuje. Spôsobuje, že pápež zabúda.“

„Aj ja často zabúdam.“

„Lenže on si nepamätá, kto je.“

„Ak je na tom tak zle, onedlho zomrie.“

„Jeho stav je vážny, no podobne postihnutí ľudia žijú často ešte veľmi, veľmi dlho.“ Pozrel sa na Calea a vychutnával si pocit, že je znova majstrom svojho žiaka.

„Čo musím urobiť?“ spýtal sa Bosco. V skutočnosti to nebola otázka, ale podnet, aby Cale preukázal schopnosť triezveho úsudku.

„Musíte byť pri ňom, keď skoná, a stať sa novým pápežom.“

Bosco sa zasmial: „To sa ľahšie povie ako vykoná.“

„Len sa smejte,“ zamračil sa Cale. „Mýlim sa?“

„Nie, no skús sa pozrieť na zložité veci jednoduchšie. To, o čom hovoríš, je koniec, lenže kde je začiatok? Aj pre najbystrejšieho človeka môže byť veľmi ťažké vidieť s odstupom veci, ktoré celý život považoval za samozrejmé.“

„Akú moc máte v rukách?“ opýtal sa Cale po dlhej chvíli.

„Vynikajúca otázka,“ pochválil ho Bosco. „Keď si zavraždil spasiteľa Picarba, pomohol si mi postúpiť, povedzme, z desiateho miesta po pápežovi na deviate.“

„Takže by ste ma nepotrestali?“

„Ťažko povedať. Stalo sa to v nevhodnom čase. Moje plány – s tebou a so všetkým, čo s tým súvisí – siahali roky do budúcnosti. Byť v poradí desiaty po pápežovi je to isté ako byť tisíci. No tvoje zmiznutie a moja trestná výprava urýchlili veci podivuhodným a nečakaným spôsobom. Memphis padol, za to mi pripísali veľkú časť zásluhy a zvyšok tebe. V tejto chvíli som štvrtý. Žiaľbohu, štvrté miesto je iba o málo lepšie ako desiate.“

„Kto je pred vami?“

„Nechodíš okolo horúcej kaše,“ podpichol ho Bosco. „Gant a Parsi.“

„Nikdy som o nich nepočul.“

„Ani si nemohol. Nesprávne som sa domnieval, že na to, aby som ťa zasvätil do podrobností, je ešte čas.“

„A teraz mi ich prezradíte?“

„Nie, chcem, aby si na to prišiel sám.“

„Prečo mi to jednoducho nepoviete?“

„Lebo takto lepšie pochopíš súvislosti a mne to prinesie väčšie potešenie.“

Nech sa ukrývala v chlapcovom srdci akokoľvek hlboká nenávisť voči diablovi, ktorý ho celý život mučil, ponuke uhádnuť jeho tajomstvá nevedel odolať.

„V knižnici som objavil knihu so zámkou. Na obale bolo napísané Sčítanie ľudu. Tú jedinú sa mi nepodarilo otvoriť.“

„Zato zámku sa ti podarilo zničiť.“

„Aká veľká je ríša spasiteľov?“

„Nie je to ríša, ale spoločenstvo. Podarilo sa nám zjednotiť štyridsaťtri krajín a podľa posledného sčítania môžeme spasiť sto miliónov ľudí.“

„Aký veľký je svet?“

„To je ťažké otázka. O Indii a Číne vieme pomerne málo. No v Štyroch dieloch, ak nepočítame Memphis, sme pravdepodobne štyrikrát väčší a mnohonásobne bohatší, ako sa predpokladá.“

„Prečo vylučujete Memphis?“

„Pretože jeho vplyv pochádzal z vojenskej moci. Keď sme dobyli Memphis a zničili Materazziovcov, nepodmanili sme si celú ríšu – tá sa len rozpadla. Jednotlivé krajiny vyhlásili samostatnosť a začali sa so susedmi hašteriť o to isté, o čo sa usilovali pred príchodom Materazziovcov. Ukázalo sa, že obsadenie Memphisu neprinieslo očakávané výsledky a časom môže vyjsť najavo, že to bol omyl.“

„Ak je ríša ovládaná spasiteľmi oveľa väčšia, ako si všetci myslia...“

„Spoločenstvo,“ prerušil ho Bosco.

„... prečo ste potom uviazli v boji s odporcami?“

„Správne. Trafil si klinec po hlavičke.“ Chlapcova otázka majstra stratéga očividne potešila. „Spoločenstvo spasiteľov nie je iba rozsiahle, ale aj nafúknuté – plné rozporov. V niektorých častiach viera ochabla a v bezbožnosti takmer nezaostávajú za odporcami. Mnohí od nás berú väčšiu podporu, ako zaplatia na daniach. Ďalší sú zasa natoľko zapálení pre vieru, že vedú ustavičné spory o tej či onej doktríne. Hrozia početné rozkoly, ktoré by mohli prerásť až do kacírskeho postoja ako u odporcov.“

„Ak je to naozaj také zlé, prečo vás odporcovia doteraz neporazili?“

„Opäť výborná otázka. Pretože čelia rovnakým problémom. Ľudstvo neničí nedostatok náboženského presvedčenia, naopak – ľudia ničia náboženstvo. Človek nie je tvor hodný porovnávať sa s Bohom. Pán to s nami skúšal, no neuspel. A bude to skúšať znova.“

„Myslel som, že Boh je dokonalý,“ namietol Cale.

„To je pravda.“

„Tak prečo dopustil takýto úpadok ľudstva?“

„Lebo je nekonečne veľkorysý. Boh nie je nejaký zločinec, ktorý podvádza pri vlastnej hre. Želá si, aby sme ho prijali slobodne, z vlastného presvedčenia. Ani Pán nedokáže urobiť z kruhu štvorec. Boh je osamelý a chce, aby si ľudstvo vybralo poslušnosť dobrovoľne, nie zo strachu. Chápeš, čo ti hovorím?“

„Áno, rozumiem tomu.“

„Ani ja, ani Pán, ktorému obaja slúžime, nepotrebujeme tvoj súhlas. Nie si človek ani Boh, ale zosobnenie hnevu a sklamania. Tvoju povahu určujú tvoje skutky. Čo si o tom myslíš, je nepodstatné.“

„Čo sa stane, keď bude po všetkom?“

„Podľa mojich vízií vystúpiš na nebesia a budeš žiť na ostrove zvanom Avalon, mieste prekypujúcom mliekom a medom. Budeš odetý v bielom, zlatom pretkávanom saténe a zostaneš tam až dovtedy, kým ťa Boh znova nepovolá do služby.“

Cale dlho mlčal, kým znova prehovoril: „Povedzte mi o pápežskom sídle v Chartres.“

„Útulok je vojenským srdcom viery, preto sa nachádza v ústraní – aby nebol priveľmi na očiach. No keby sa ktorýkoľvek z jeho veliteľov priblížil k Chartres na menej ako šesťdesiat kilometrov, oficiálnym nariadením pápeža by ho vylúčili z cirkvi. Aj ja, hoci som mocný muž, tam smiem vstúpiť iba s jeho výslovným povolením – čo sa stáva zriedka – a nemôže ma sprevádzať viac ako tucet kňazov. Napriek tomu som sa s ním nikdy nestretol osamote, pretože Gant a Parsi ho pred svetom chránia ako oko v hlave.“

„Ten výraz nepoznám,“ chlapec sa odmlčal. „Prečo vás nezabijú?“

„Rovno k veci, ako zvyčajne. Považujú ma síce za súpera, ale neškodného, pretože moja moc je sústredená v armáde, nie v Chartres. Tvoj útek, Cale, veci príliš urýchlil.“

„Alebo sa vám vymkli z rúk,“ poznamenal chlapec.

„To určite nie. Odo dňa, keď si sem prišiel, som postupne naverboval tristo oficierov, ktorí veria, že ľudstvo nemožno vyliečiť a jediným riešením si ty. Čoskoro k nám dorazia. Tvojou úlohou bude týchto výnimočných mužov vycvičiť. Oni odovzdajú svoje umenie ďalším tristo vojakom a tak ďalej. Do dvoch rokov zocelíš štyritisíc mužov a ja budem pripravený zakročiť proti Gantovi a Parsimu. Ak uspejem, dostaneme pozvanie do Chartres, aby sme zachránili pápeža.“

„Ako to chcete urobiť?“

„S tým si nemusíš robiť starosti.“

„Lenže ja si ich robím.“

„To nie je môj problém.“

„Čo je to satén?“

„Lesklá tkanina z prírodného hodvábu.“

Niežeby Cale Boscovým rečiam o Avalone neveril – spasiteľ bol o existencii ostrova dozaista úprimne presvedčený –, no predstava takého života sa mu nepozdávala.

„Naposledy som videl v lesklom hodvábe akéhosi arcibiskupa, ktorý slúžil nekonečnú omšu velebiacu Pána. Štyri hodiny mi úplne stačili. Ak ste si nevšimli, blahorečenie nie je moja silná stránka.“

„To od teba nikto nežiada. Na Avalone sa o teba bude starať sedemdesiatdva takmer anjelských stvorení.“

„Čo to znamená?“

„Keď sa rebelujúci anjeli postavili Bohu, zvrhol ich do pekla. No sedemdesiatdva z nich oľutovalo svoje konanie ešte pred Pánovým víťazstvom, a tak ich poslal na Avalon. Bol to prejav uznania a zároveň trest za ochabnutie ich viery. Teraz čakajú na teba, aby ti splnili všetko, čo si len zažiadaš.“

„Ako mníšky v kláštore?“

„To bude závisieť od teba, preto sa nazdávam, že ich povinnosti ani zďaleka nebudú pripomínať prácu rehoľných sestier.“

„Ako to viete?“

„Bolo to súčasťou mojich vízií vo Fatimskej púšti.“

Table of Contents

Start

Prológ

1